Rudolf Steiner
Básně, modlitby, meditace

Úvodní slovo

Tato sbírka Rudolfa Steinera by chtěla být stručnou ukázkou druhu poezie, která ojedinělým způsobem ukrývá a současně zjevuje osobnost autora. Ukrývá ji v tom smyslu, že nikde není stopy po lyrickém osobním projevu a zjevuje ji, neboť nikde není epicky popisujícího děje. Všechno co je zevní, je současně dějem vnitřním, a vše vnitřní je také něčím zevním. V centru člověka se promítají dva směry světové existence.
Myšlenky se často formovaly do poetických útvarů při nejrůznějších příležitostech, takže se někdy dostala určitá skutečnost do podobných, avšak přece jen rozdílných poloh. Např. představa hledání člověka ve světě a světa v člověku je zde mnohonásobně přebásňována. Podobně „Vánoce“ jsou nazírány z nejrůznějších hledisek. Tématické skupiny v této sbírce, kde mnohé ukázky jsou vybrány z jiných celků, svědčí o velké tvárnosti umělecké inspirace. Přestože jde vždy o myšlenky esoterního křesťanství, vyskytují se křesťanské symboly jen zřídka. Hlavním nervem těchto básní (modliteb, meditací) nejsou slova nebo jména, ale určitý postoj lidské duše, její nazírání a chápání světa v nejširším smyslu.
Varianty básní působily jisté potíže v překládání z němčiny do češtiny. Báseň vůbec je téměř nemožné převádět do jiného jazyka. Přikročit k této práci se mohlo jen za předpokladu, že i v češtině je možné dodržet určitý rytmus slov, slabik a dramatizaci vět, tedy to, co tvoří báseň, aniž by se porušil původní myšlenkový a citový smysl. Pokud se to podařilo, díky za to jedinečně inspirujicímu tvaru básní v originále.

Poznání člověka

Warum strebt des Menschen...

Proč usiluje
Hledající duše lidská
O poznání
Světa vyššího?
Protože každý z duše pohled
Do bytí smyslového
Mění se v toužebnou otázku
Po bytí božském.

*    *    *

In dem Herzen webet Fühlen...

V srdci tká cítění,
V hlavě září myšlení,
V údech sílí chtění.

Tkající záření,
Sílící tkaní,
Zářící sílení:

To je člověk.
(Ecce Homo)

*    *    *

In der Lichtesluft des Geisterlandes...

Ve světlém vzduchu duchovní říše
Rozkvétají duševní růže
A jejich červeň září
Do tíhy Země.
To se v lidské bytosti
Zhušťuje ve výtvor srdce;
A v síle krve září,
Jako růží červeň zemská,
Zase tam do duchovních plání.

*    *    *

Im Herzen...

V srdci
Žije část člověka,
Která ze všech ostatních
Obsahuje hmotu
Nejvíce duchovní.
Která ze všech
Žije duchovně tak
Že se nejvíce
Zjevuje ve hmotě.

Proto je Sluncem
V lidském vesmíru
Srdce;
Proto je člověk
Ve svém srdci
Nejvíce
V nejhlubším zřídle
Své bytosti.

*    *    *

Der Wahrheit Sinn liegt in der Liebe...

Smysl pravdy v lásce spočívá
Kořen lásky v pravdě se hledá –
Toť řeč vyššího „já“.

*    *    *

Wen der Mensch, warm in Liebe...

Když člověk v teple lásky
Jako duše světu se odevzdá,
Když člověk v jasné mysli
Ze světa ducha dobývá,
Pak v duši, duchem zjasněné,
A v duchu, duší neseném,
Duchovní člověk v člověku tělesném
Se opravdově projeví.

*    *    *

Im Menschenherzen schlagen...

V lidském srdci pulsují
Nejvyšší síly země,
V lidském nitru žijí
Moci říše duševní,
Lidskému úsilí kynou
Cíle světa duchovního,
Avšak lidské „já“
Je samo v dálavách duchovních.
A co člověku
Říká sobě „já“,
Je pouhým zrcadlením
Pravdy jeho samotného.

*    *    *

Ihr Sucher nach des Lebens Heimlichkeiten...

Vy, kteří hledáte tajnosti života,
Na vás je nyní vydobýt vědomí,
Jak se vytrhnete temnotám.
Poznejte v bytí působící moci,
Zázračné síly srdce a ducha
Poznejte v zrcadle života,
Stojícího před vašimi zraky.
Pomněte slov vidců dávných dob:
Vznikání v běhu času
Je smrtí pro věčnosti.
Z výšin božských padl člověk
Do pozemských omylů a bludů;
Leč vzpomínka na jeho původ
Může mu dát všechnu pravdu bytí,
Utvořit ho v syna Božího
V těle pozemském, v jsoucnosti času.
(Epilog z „Mystéria Eleusínská“ od Schurého)

*    *    *

Und der Geist der Schwere...

A duch tíhy
Shromažďoval rozpor
A ten se stal ve vůli člověka
– – – odporem.

*    *    *

Im Lichte wir schalten...

Ve světle jednáme,
Ve zření vládneme.
V myšlení tkáme.

Ze srdce pozvedáme
Duchovní zápas
V záchvěvech duše;

Člověku zpíváme
Zážitky bohů
Ve světě tvoření.

*    *    *

Im reinen Gedanken findest du...

V čisté myšlence nalezneš
Já, schopné se udržet.
Myšlenku změníš‑li v obraz,
Prožiješ tvořící moudrost.

Pocit zhustíš‑li ve světlo,
Zjevuješ výtvarnou sílu.
Vůli zvěcníš‑li v bytost,
Pak tvoříš bytí světové.

*    *    *

Dem Stoff sich verschreiben...

Hmotě se zasvětit
Znamená duše rozdrtit.

V duchu se nalézat
znamená lidi spojovat.

V člověku se uvidět
Znamená světy vystavět.

*    *    *

Im Reich der Gedanken...

V říši myšlenek
V plynoucím životě,
V říši cítění
V proudícím světle,
V říši chtění
V zápalném teple –
Kde pramení činy,
Tam jsou bytosti,
K sloužení lidstvu
V chtění sjednoceny,
Když přání pohasla
A sobectví se rodí.

*    *    *

Die Welt im Ich erbauen...

V „já“ budovat svět,
Ve světech „já“ zřít
Je duši dýcháním.

Prožívat vesmír
V sebe‑prociťování
Je tepem moudrosti.

Popsat cesty ducha
Ve vlastním cíli
Je řečí pravdy.

A dech duševní pronikající
Do tepu moudrosti, uvolňuje
Řeč pravdy ze základů člověka
V životních rytmech roku.

*    *    *

Hier zum Leiden...

Zde připravena trpět
Radovat se
A tvořivě pracovat.
Tam nahoře tká duše
Svůj karmický šat.

*    *    *

Erschaffe deiner Seele Güte...

Vytvoř své duše dobro
silou vůle.
Vymož své duše krásu
z čistého citu.
Vyploď své duše pravdu
ze světa poznání.

Tak spatři, ó člověče,
Sám sebe, hledaje se

V působící pravdě,
V tvořící kráse,
V plodícím dobru.

*    *    *

Das Böse, das Übel...

Zlo a nemoc
Zůstávají záhadou
Pokud obraz světa
Pouze smysly samotné
Formovat se snaží.
Ale záhada se vyjasní,
Začne‑li hledat duch
Pramen zla a nemoci
V skrytých hlubinách bytí.
(l9l4)

*    *    *

Es nahet mir im Erdenwirken...

Ke mně se blíží v působení Země,
Dány mi v obraze hmoty,
Nebeské bytosti hvězd.
Ve chtění zřím je v lásce se měnit.

Do mne vnikají v životě vody,
Tvoříc mne v úsilí hmoty,
Nebeské činy hvězd.
V cítění zřím je moudře se měnit.

*    *    *

Wenn du auf den Geist des Weltenseins...

Namáháš‑li se obrátit svůj pohled
K duchu světového bytí,
Pak shledáš sebe jako člověka
Volného na osudové pláni.

Odvrátíš‑li se od světového bytí
A chceš svou mysl vést
Jen k zdánlivé podstatě dne,
pak sebe jako obraz člověka
Ve hře osudové ztratíš.

*    *    *

Es findet die Seele...

Shledává duše,
Která pije světlo,
Na pláních světů
Jak silně procitá.

Pociťuje se duch,
Který je bez bázně,
V prožívání světů
Jak mohutně vzniká

Vůli má člověk,
Usilující k výšinám,
V základech bytí
Mocně se udržet.

Snaží se člověk
Být nosičem světla,
Jež světy otvírá,
Radostné smysly
V člověku občerstvující.

*    *    *

Das Innere finden wir im Äusseren...

Co je vnitřní, najdeme venku,
Co zevní, najdeme v nitru.

*    *    *

Des Feuers Glut verwandelt...

Žár ohně proměňuje
dřevo v hřejivý popel.
Vůle, uvolňující vědění,
mění slovo v sílu.

*    *    *

Sprechend lebt der Mensch...

Mluvením žije člověk
Ducha, jež z hlubin duše
Přináší s sebou síly
Aby ze světových myšlenek,
Jako z božského světa,
Vytvořil lidské barvy.
V deklamování ožije
Světová síla světelná,
V recitování pulsuje
Mocnost duše barevná.

*    *    *

Dein Werk sei der Schatten...

Tvé dílo nechť je stínem
Tvým „já“ vrženým,
Když je osvětlováno
Plamenem vyšší tvé bytosti.

*    *    *

Erkennen, wie zum Geisteshöhenflug...

Poznejme, že k duchovnímu vzletu
Křídla i v duševním pádu sílí;
Chtít upadnout nesmí duše nikdy –
Z úpadku však moudrost musí vzít.

*    *    *

Im freien, geisterfassenden Denken...

Ve volném, v duchu uchopeném myšlení
Najít vůli, a ve chtění
Pravdivou bytost člověka,
Mocně uskutečňující osobnost
Darovanou světovým bytím,
To uvolňuje svobodu
V životě pravého duševního bytí.

*    *    *

Die Geisterwelt – sie bleibet dir verschlossen...

Svět duchů zůstane ti uzavřen
Nepoznáš‑li v sobě samotném
Ducha, zářícího v duši,
Který může ti nést světlo
V hlubinách i ve výšinách světů.

*    *    *

Bdění (Wachsein)

Ve světových kruzích duchovních
Lidská bytost prostorová ční,
Ve světových říších duševních,
Vane lidská síla životní.
(l922)

*    *    *

Spaní (Schlafen)

V duševním okruhu volnosti (vůle)
Lidská síla pudu spočívá,
V duchovním světě slunečním
Tvoří lidská moc myšlenková.
(l922)

*    *    *

Člověk a svět

Es gibt eine Natur, aber der Mensch...

Je příroda, ale člověk
může se k ní přiblížit,
když se od ní zničit dá.

Je lidská duše, ale příroda
může se k ní přiblížit,
když se stane přeludná.

*    *    *

Wenn der alte Mensch sagte...

Když dávný člověk řekl:
poznej sebe sám – a on
se pak charakterizoval jako svět,
tak naznačil, že jeho bytost
není tu na Zemi.

Když charakterizoval se Řek
v tom „Poznej sebe sám“ – jakožto svět,
tak naznačil, že jeho bytost
se tímto popírá.

Moderní člověk však sebe popírá, 
nepoznává‑li se jako duch.
(1923)

*    *    *

Es sprechen zu dem Menschensinn...

K lidské mysli promlouvají
Věci v dálkách prostoru.
Měnící se v proudu času.
Poznáním žije lidská duše
Dálkami prostoru neomezena
A neporušena prouděním času.
V duchovní oblasti své
Bytosti nachází nejhlubší základ.

*    *    *

Es sprechen zu den Sinnen...

K smyslům promlouvají
Věci v dálkách prostoru.
Měnící se v proudu času.
Poznáním vniká lidská duše
Dálkami prostoru neomezena
A nezmýlena proudem času.
Do říše věčnosti.

*    *    *

Es sprechen zu den Menschensinnen...

K lidským smyslům promlouvají
Věci v dálkách prostoru.
Duševní síle se oznamují
Proměny v proudu času.
Procitající k duchovnímu bytí
Vyprošťuje se z omezení těla
Vnitřní bytost člověka
A zří ve skutečnostech ducha
Hlubokou svého bytí vládu
V říši věčnosti.

*    *    *

Suche im eigenen Wesen...

Hledej ve své bytosti
A nalezneš svět;
Hledej v řízení světů
A nalezneš sebe,
Pozoruj výkyvy
Mezi sebou a světem
A tobě se odhalí:
Lidská bytost světů;
Světová bytost člověka.

*    *    *

Rätsel an Rätsel stellt sich im Raum...

Záhada nad záhadu v prostoru se tyčí,
Záhada nad záhadu uplývá v čase;
Řešení přináší jen duch, jenž sebe uchopí
Mimo hranice prostoru, mimo proudění času.

*    *    *

Wer des Lebens Rätsel will verstehen...

Kdo chce rozumět života záhadám,
Musí tíhnout k duchovním výšinám,
Neboť záhadu duše nevyřeší ti,
Kdož zůstávají ve světle smyslovém.

*    *    *

Wesen reiht sich an Wesen in Raumesweiten...

Bytost za bytostí se řadí v dálkách prostoru,
Bytost za bytostí plyne prouděním času.
Zůstaneš‑li v těchto dálkách a proudech,
Pak jsi, ó člověče, v říši pomíjející.
Mocně se však pozvedá tvá duše nad to vše,
Když v tušení či vědění zří nepomíjivost
Mimo dálky prostoru a mimo času běh.
(Hamburg 1910)

*    *    *

Willst du die Welt erkennen...

Chceš‑li poznat svět,
Pohleď sám do sebe;
Chceš‑li člověka znát,
Pohlédni do světa.
Když člověka jako ducha chceš znát,
Pohleď v nádhery světa zašlého.
Když krásy příštího světa chceš znát,
Pohleď v zárodečnou povahu
Lidské tělesné přítomnosti.
Poznání člověka je poznáním světa
A poznání světa poznáním člověka.

*    *    *

I. Der Welten Rätsel...

Záhada světů
Jen slovem a ideou se nerozřeší,
Nazíráním člověka
Začíná se řešit v životě poznání.

*    *    *

II. Sich selbst empfangen vom Welten‑Sein...

Sebe sama přijmout ze světů bytí
A svět prožívat jako bytí vlastní,
To jediné je cestou k cíli vidoucích.

*    *    *

Des Innern Wesen erkenne...

Podstatu nitra poznávej
V duchovních základech světů;
A světů vnitřní sílu
Může ti zvěstovat bádání
Ve vlastní tvé síle duševní.
Tak hledej v zevnějšku vnitřek
a v sobě samotném svět.

*    *    *

Alles Äussere soll entzünden...

Všechno zevní má roznítit:
poznání sebe.
A nitro má zase učinit:
poznání světa.

*    *    *

Der Menschenseele Rätsel...

Záhada duše člověka
Se odhaluje duchovnímu oku
V pohledu do vesmíru světů;
Vesmírných světů tajemství
Řeší duševní pohled
Do nitra člověka.

*    *    *

Sich in der Welt...

Sebe ve světě
Zřením vypátrat
A v sobě svět
žijící nalézat
Je nosnou silou bytí.

*    *    *

Willst du dich selber erkennen...

Chceš‑li poznávat sebe sám,
Pohlédni ve světě do všech stran,
Chceš‑li však poznat zase svět,
Pohleď do vlastních hlubin zpět.

*    *    *

Willst du das eigene Wesen erkennen...

Chceš‑li proniknout svou bytost poznáním,
Ve světě rozhlédni se do všech stran
A chceš‑li v pravdě prohlédnout svět sám,
Své vlastní duši pohlédni do hlubin.

*    *    *

Es drängt sich in den Menschensinn...

Do lidské mysli se vtírá
Záhadně ze světových hlubin
Přebohaté množství hmoty.
V základech duše proudí
Obsažně ze světových výšin
Ducha zjasňující světlo.
V lidském nitru se shledávají
V moudrostiplnou skutečnost.

*    *    *

Meine Seele und die Welt sind Eines mir...

Má duše a svět mně jedno jsou.
Život je kolem mě jasnější,
Život je pro mě těžší.
Život je ve mně bohatší.

*    *    *

Im Sterben erreift das Weltenwalten...

V umírání zraje vláda světů
Tvářnosti mizí v tvářnostech
Jsoucno pociťuj jsoucno.

*    *    *

In Deinem Denken leben Weltgedanken...

V Tvém myšlení žijí myšlenky světů,
V Tvém cítění žijí síly světů,
V Tvé vůli působí bytosti světů.

V myšlenkách světů se vytrácej,
Silami světů se prožívej,
Z bytostí světů se utvářej.

*    *    *

Des Lichtes webend Wesen erstrahlet...

Světlo tkající bytost září
Od člověka k člověku,
K naplnění světa pravdou.
Požehnání lásky rozehřívá
Duši na duši druhé,
K oblažení všech světů,
A poslové ducha snoubí
Lidská díla žehnající
S cíli světovými,
A může‑li obojí spojit člověk,
Který je v člověku,
Pak prozařuje světlo ducha
Teplem duševním.

*    *    *

Die Weltgedanken zu erfassen...

Uchopit světové myšlenky,
Tělu vytrhává duši
A v ní uvolňuje ducha.
Duševní vůli roznítit
Na světových myšlenkách
A ve chtění vrátit světu,
Co svět může dát myšlení:
Osvobozuje v tvůrčí síle lásky
Člověka pomocí světů,
Světy pomocí člověka.

*    *    *

Des Lichtes webend Wesen, es erstrahlet...

Světlo tkající bytost září
Prostorovými světy,
K naplnění světa bytím.
Požehnání lásky rozehřívá
Postupujícími časy,
K vyvolání všech světů zjevení.
A poslové ducha snoubí
Světlo tkající bytost
Se zjevením v duších;
A s obojím může‑li člověk
Spojit svou vnitřní bytost,
Pak žije v duchovních výšinách.
(Z mysterijního dramatu „Brána zasvěcení“, l9l0)

*    *    *

Im Suchen erkenne dich...

V hledání se poznávej
A budeš sobě podstatou.
Unikne‑li ti hledání,
Máš se sice v bytí,
Leč bytí tobě odejme
Pravdu vlastní bytosti.
(l924)

*    *    *

Suchet das wirkliche, praktische, materielle Leben...

Hledejte skutečný, praktický, hmotný život,
ale hledejte ho tak, aby vás neohlušil
pro ducha, který v něm působí.
Hledejte ducha,
ale ne v nadsmyslové rozkoši,
z nadsmyslového egoismu,
nýbrž hledejte ho, protože ho chcete nesobecky
použít v praktickém životě, v hmotném světě.
Uskutečněte onu starou zásadu:
„Duch nikdy není bez hmoty
a hmota nikdy bez ducha“,
V tom smyslu, že si řeknete:
Všechno hmotné chceme dělat ve světle ducha,
a toto světlo ducha chceme hledat tak,
aby vytvářelo teplo pro naše praktické konání.
Duch, jehož vedeme do hmoty
až k jejímu zjevení, bez něhož hmota sama
ducha ven vypudí na těle;
hmota, která námi získá zjeveného ducha
a duch, který bude námi povznesen do hmoty,
ty tvoří ono živoucí bytí,
které může lidstvo
přivést ke skutečnému pokroku,
k pokroku, který těmi nejlepšími lidmi
v nejhlubších podvědomých základech duší přítomnosti
může být jen vytoužen.

*    *    *

Heilsam ist nur...

Uzdravujícím je pouze,
když v zrcadle lidské duše
tvoří se celá společnost
a ve společnosti působí
síla jednotlivé duše.

*    *    *

Des Geistes Sphäre ist der Seel Heimat...

Sféra ducha je domovinou duše;
A člověk se tam dostane,
Jde‑li cestou pravdivého myšlení,
Když volí v srdci sílu lásky
Za svého mocného vůdce,
A otvírá vnitřní smysl duševní
Písmu, všude se zjevujícímu
Ve světovém bytí,
A člověk vždy ho může najít
Jako zvěstování ducha
Ve všem, co zde žije a působí,
I ve všech věcech také
Neživě se šířících prostorem,
Jako ve všem co se děje
ve vývojovém proudu času.

*    *    *

Im Farbenschein des Äthermeeres...

V barevném svitu éterného moře
Rodí bytost světlo spřádající
Lidské duši tkanivo ducha;
A duchem oplodněna zrající duše
V barevném temnu hlubin prostoru
Chce jít ven, žíznící po světle.
Nezbytný je přírodě duch,
Z duševního bytí ji posilující;
Nezbytná je též lidské duši
Síla světla v éteru světovém.

*    *    *

Es steigen deine Gedanken...

Tvé myšlenky stoupají
Do hlubin lidské bytosti.
Co tě jako duše zahaluje
Co jako duch k tobě poutáno,
To odplouvá v základ světů,
Z jehož plnosti
Lidé pijící
V myšlení žijí;
Z jehož plnosti
Lidé žijící
Ve zdání tkají.
(Z mysterijního dramatu „Zkouška duše“)

*    *    *

Es empfangen Angeloi...

Přijímají Andělé, Archandělé, Archai
v éterickém tkaní
osudovou síť dotyčného člověka.
Zbytostňují se v Exusiai, Dynamis, Kyriotétes
v astrálním cítění kosmu,
spravedlivé následky zemského žití člověka.
Povstávají v Trůnech, Cherubech, Serafech
jako bytosti jejich činů
spravedlivé utváření zemského žití člověka.
(Dornach 4. 7. 1924)

*    *    *

Sterne sprachen einst zu Menschen...

Hvězdy mluvily kdysi k lidem,
Jich zmlknutí je osudem světa;
Vnímání toho mlčení
Může být žalem pozemského člověka;
Ale v  němém tichu uzrává
Co lidé mluví ke hvězdám;
Vnímání jejich mluvení
Může být silou duchovního člověka.
(25. l2. l922)

*    *    *

Es nahet mir im Erdenwirken...

Blíží se ke mně ve tkaní zemském,
V obraze hmoty, mně dávány,
Nebeské bytosti hvězd:
V chtění je vidím láskou se měnit.

Vnikají do mne v životě vodním,
V úsilí hmoty mě tvořící,
Nebeské činnosti hvězd:
V citech je vidím moudře se měnit.
(31. 12. 1922, Dornach)

(V noci po těchto slovech, kterými Dr. Rudolf Steiner uzavřel silvestrovskou přednášku, shořelo do základů původní s obrovským úsilím právě dobudované dřevěné Goetheanum v Dornachu.)

*    *    *

Roční doby

Zu sommerlichen Höhen...

V době vysokého léta
Pozvedá se jasná bytost Slunce
A mé lidské city bere s sebou
Do svých prostorových dálek.
(Uriel)

*    *    *

Der Sonnenstrahl...

Sluneční paprsek,
Světlem jiskřící,
Snáší se blíž.

Nevěsta květů,
Barvy budící,
Šťastně ho zdraví.

V plné důvěře
Dceři Země
Paprsek sděluje:

Jak síly Slunce,
Z ducha rašící,
V domově bohů,
Slyší tón světový.

Nevěsta květů,
Barvami zářící,
V zamyšlení vnímá
Světla ohnivé znění.
(Jaro)

*    *    *

Für das Grab...

Pro hrob,
pro smutek,
pro ctnost,
pro oběť
měj připraveno tělo.

Zemí,
vodou,
vzduchem,
světlem
je zasvěcena duše.

K smrti,
k soudci,
k tvůrci,
ke Kristu
doprovází tě duch.
(Velikonoce)

*    *    *

Werdet durch den Anblick des Todes...

Pohledem na smrt
ožijte ve své duši.
(l9l2)

*    *    *

In Menschenseelen will ich lenken...

Chci do lidských duší vést
Pocit ducha, který by v srdci chtěl
Probudit Slovo Velikonoc.

S duchy lidskými chci myslet
Duševní teplo, aby mohli silně
Pociťovat Zmrtvýchvstalého.

Jasně svítí do zdání smrti
Ducha vědění pozemský žár,
Já se stává okem i uchem světa.
(l9l4/l5)

*    *    *

Ein Ich gab mir das Göttliche...

Já, to mi dalo božství,
K lidství mě vede Kristus,
Duši oživí mi duch.
(Dornach, l7. 2. l920)

*    *    *

Wo Sinneswissen endet...

Kde končí smyslů vědění,
Tam teprve je brána,
Která životní skutečnosti
Otvírá duševnímu bytí;
Duše vytváří klíč,
Když v sobě zesílila v boji,
Který světové mocnosti
Na jejím vlastním poli
Vedou se silami člověka;
Když sama sebou zažene
Spánek, jenž síly vědění
Na jejích hranicích smyslů
Zahaluje duchovní nocí.
(Svatodušní doba)

*    *    *

Und bin ich in den Sinneshöhen... 

A jsem‑li ve smyslových výšinách
Plane v hlubinách mé duše
Z duchovních světů ohnivých
Pravdivé slovo bohů:
V duchovních základech tušením
Najdi se spřízněný s duchem.

*    *    *

Schaue unser Weben...

Nahlédni na naše tkaní                                  výšiny
Světelné kolotání
Života zahřívání

Žij zemsky udržující                                    hlubiny
A v dechu ztvárňující
Jako bytostně vládnoucí

Pociťuj své lidské kosti                                  střed
S nebeskou zářivostí                                     lidské nitro
Ve vládě světů spojitosti

Látky se zhušťují
Chyby se rovnají
Srdce se tříbí.
(Jánská doba)

*    *    *

O Mensch...

Ó člověče,
Ke své službě jej utváříš,
V jeho hmotě ho zjevuješ
V mnoha svých dílech.
Ale spásou se ti stane,
Teprve až se ti zjeví
Jeho ducha vznešená moc.
(Meč Michaelův)
*    *    *

Der Erdenleib...

Tělo Země,
Toužící po duchu,
Žije v uvadání.

Duchové semen,
Hmotou tísněni,
Nabírají sílu.

Plody tepla
Z dálek prostoru
Zemi posilňují.

A smysly Země,
Zřící do hlubin,
Vidí budoucnost
V tvoření forem.

Duchové prostoru,
Věčně dýchající,
Klidně pohlížejí
Do tkaní Země.
(Podzim)

*    *    *

In des Menschen Seelengründen...

V duševních základech člověka
Jisto vítězstvím žije duchovní Slunce;
Pravé síly lidské mysli
Mohou tušit toto Slunce
V nitru života zimy,
A úsilí doufajícího srdce
Zří slunečního ducha vítězství
V žehnajícím světle Vánoc,
Jako symbol nejvyššího života
V hlubinách zimní noci.
(Štědrý večer l9l3)

*    *    *

Es leben die Pflanzen...

Rostliny žijí
V síle světla slunečního;
Těla lidská působí
V moci světla duševního.
A čím je rostlině
Nebeské světlo sluneční,
To tělu lidskému
Je ducha světlo duševní.
(Vánoce)

*    *    *

Es schläft der Erde Seele...

Spí duše Země
V teplé době léta;
Zde jasně vyzařuje
Zrcadlo Slunce
V zevním prostoru.

Bdí duše Země
V chladné době zimy;
Zde září duchovně
Skutečné Slunce
Ve vnitřním bytí.

Radostný den léta
Je spánkem Země;
Světící noc zimy
Je pro Zemi dnem.
(Vánoce)

*    *    *

Erde verdeckt die Sonne...

Země zakrývá Slunce,
Zřící síly vynucují
Z elementů Země
Svobodné vidění.
(Vánoce, Dornach 25. l2. l922)

*    *    *

Isis – Sophia...

Isis – Sofie,
Moudrost Boží
Tu usmrtil Lucifer
A na křídlech světa sil
Odnesl do dálek prostoru.
Kristovo chtění
Působící v člověku,
Vyrve Lucifera ven
A po člunech vědy duchovní
Probudí v lidských duších
Isis – Sofii
Moudrost Boží.
(Vánoce)

*    *    *

Im Seelenaug sich spiegelt...

Zrcadlí se v oku duševním
Světů světlo naděje,
Moudrost duchu oddaná
Mluví v srdci člověka:
Věčná láska Otce
Posílá Zemi Syna,
Darujícího lidské cestě
V milosti nebeský jas.
(Vánoce l9l4)

*    *    *

Des irdischen Menschheitswerdens...

Zemského vývoje lidstva
Východ Slunce,
To je tím tajemstvím
Na hoře Golgoty;
Ve světle vánočním
Září ranní svítání.
V tomto mírném
Světle svítání
Uctívej duše
Své bytosti
Duchovně spřízněnou
Sílu a pramen bytí.
(Vánoce l9l9)

*    *    *

Zu tragen Geisteslicht in Weltenwinternacht...

Nést světlo ducha v zimní noci světové
Nechť blaženě usiluje pud srdce mého,
Aby zářící zárodky duševní
Kořeny měly v základech světů,
A božské Slovo v temnotě smyslů
Znělo zjasňující veškerým bytím.

*    *    *

Die Sonne schaue...

V Slunce pohlédni
V půlnoční hodině,
Buduj z kamení
Na tom, co nežije.
Najdi tak v zničení
A v noci smrti
Nové zas tvoření,
Jitřní omládnutí.
Nechť zjeví výšiny
Bohů Slovo věčné
A chrání hlubiny
Útočiště bezpečné.
V života temnotě
Slunce vytvářej.
spřádáním ve hmotě
Radost ducha znej!
(Vánoce, Basel 26. 12 1921)

*    *    *

An Geistesoffenbarung hingegeben...

Oddáním duchovnímu zjevení
Získávám světlo podstaty světů, 
Pročištěna vyrůstá síla myšlení,
Aby mi dala mě samotného
A procitajíc se mi uvolňuje
Z moci myšlení sebe – cítění.

*    *    *

In meines Wesens Tiefen spricht...

V hlubinách mé bytosti mluví
K zjevení pronikající
Tajuplně světové Slovo:
Naplň cíle své práce
Mým světlem duchovním
K oběti sebe skrze mne.

*    *    *

Jako kouzla zbaven cítím
Duchovní dítě v lůně duše;
Svaté Slovo světové
Zrodilo ve světle srdce
Nebeský plod naděje,
Jásavě rostoucí do dálek světů
Z Božího základu mé bytosti.
(Vánoce)

*    *    *

Meditace a modlitby

Es leuchten gleich Sternen...

Na nebi věčného bytí
Září jako hvězdy
Bohem seslaní duchové.

Kéž by se zdařilo všem lidem
V říši pozemského působení
Zřít jejich planoucí světlo.

*    *    *

Ich möchte jeden Menschen...

Co bych chtěl.

Já roznítit z ducha kosmu
chtěl bych každého člověka,
by plamenem se stal
a bytí svého základ
ohnivě rozvíjel.

Jiní, ti by chtěli
čerpat z kosmu vodu,
která plamen uhasíná
a vodou všechno bytí
v nitru tlumí.

Ó radosti, když plamen člověka
plane i tam, kde v klidu odpočívá.
Ó hořkosti, když lidský tvor
je spoután tam, kde chtěl by
v pohybu působit!

(Nalezeno po úmrtí Rudolfa Steinera v jeho zápisníku)

*    *    *

Zum Lichte uns zu wenden...

Abychom se k světlu obraceli
V bídě temných časů, za ním,
K červánkům ducha ranním
Duševní pohledy posílali:
To nechť je nám chtění lidské,
Zůstávající a navždy jisté.

*    *    *

Ich ging bis zur Grenze des Todes...

Šel jsem až k hranici smrti,
Vstoupil jsem na práh Proserpinin,

A když jsem prošel všemi živly,
Zase jsem se nazpět navrátil.

O půlnoci uviděl jsem Slunce
Zářící bíle jasným světlem.

Před dolní a horní bohy
Předstoupil jsem tváří v tvář,
A vzýval jsem je z nejhlubší blízkosti.
(Podle Apuleia, l909)

*    *    *

Der Wolkendurchleuchter...

Ten, který prosvětluje mraky:
Nechť prosvětlí,
Prosluní,
Prožhne,
Prohřeje
Také nás.

*    *    *

I. Lebend offenbart der Geist...

Žijící zjevuje duch
Vždy jen svoji sílu.
V umírání však duch ukazuje,
Jak skrze všechnu smrt
Vždy jen k vyššímu životu se chrání.

*    *    *

II. Der kleinste Erdenmensch...

Nejmenší člověk Země,
Který je synem věčnosti,
Vždy v novém životě vítězí
Nad starou smrtí.

*    *    *

Aus dem Geiste ist alles Sein entsprungen...

Z ducha povstalo všechno bytí –
V duchu má kořeny všechen život –
K duchu směřují všechny bytosti.

*    *    *

Die Welten erschaue, Seele!

Světy prohlédni, duše !
Duše – uchopuj světy,
Duchu pojmi bytosti,
Z životních mocí působ,
V prožívání vůle stavěj,
V rozkvétání světů důvěřuj
Ó duše poznávej bytosti.

Omezené se obětuj neomezenému.
Co postrádá hranic, zakládej
V hlubinách samo sobě omezení.
V proudu samo sobě zruš,
Jako vlna se udržuje rozplývající
Ve vznikání k bytí se ztvárňující
Omez se, ó neomezené.
(Z „Dvanácti nálad“)

*    *    *

Ich horche in der Welt stumme Weiten...

Naslouchám ve světě němým dálkám
Nořím se do bytostného Slova
V tichu se stávám Logos nesoucí duší.
Miluji Logos
Obraz ducha.
(Dornach 25. l2. l922)

*    *    *

Das Licht macht sichtbar...

Světlo činí viditelnými
Kámen, rostlinu, zvíře a člověka,
Duše činí živoucími
Hlavu, srdce, ruku a nohu.

Raduje se světlo,
Když se kameny lesknou,
rostliny kvetou, zvířata běhají
A lidé konají svou práci.

Radovat se má duše
Když se srdce (světlem šíří,
Myšlenky vznikající hřejí,
A vědomá vůle působí.)
(Nedokončeno, v závorce od Marie Steinerové)

*    *    *

Es ist ein gross Erleben...

Je velkým zážitkem životní pouti
k Duchu času se pozvednout,
uslyšet, co pravý mudrc říká:
Jen stálým úsilím se k světu vniká.

*    *    *

Das Weltall wacht...

Světový vesmír bdí
Okruh nebeský sní
Svět planetární spí
Bytost Země odpočívá.

V odpočinku člověk bdí
Ve spánku člověk cítí
Ve snění člověk chce
Ve bdění člověk říká si Já.

Říkám si Já – jsem
Já chci – zanikám
Já cítím – budu
Já myslím – nejsem – ono je.
(l9l9)

*    *    *

Wie die Blüt und Frucht...

Tak jako květ a plod,
Zrající duchem Slunce,
Se vyprošťuje z rostlinného kmene,
Tak vystupuje z duševního kmene člověka,
Božským dobrem pěstovaný
Světelný květ pravdy.

*    *    *

Ohne Glauben bleibt das Werk tot...

Mrtvé je dílo bez víry:
Ta rozdmýchává jeho dech
A nese jej do výšin „já“.
Nasává do sebe dech díla
A jako oběť vznikání
Přináší jej tomu, co tu zůstává.

*    *    *

Mein Selbst, es drohet zu entfliehen...

Má vnitřní bytost hrozí uniknout,
Mocně přitahována světlem světa.
Nuž nastup ty, mé tušení,
Ve svá práva silou důraznou
A nahraď mi mou sílu myšlení,
Které ve smyslovém zdání
Chce samo sebe ztratit.

*    *    *

Des Menschen Kräfte sind zweifach geartet...

Síly člověka jsou dvojí;
Proudění sil jde dovnitř:
To dává obsah a vnitřní kořeny bytí;
Proudění sil jde ven:
To dává zdraví a jas životního světla;
Proto trápí‑li někoho tvárné síly
 těžkého člověka těla
Nechť si myslí nebe jako lehkého
 člověka světelného.
(Pro Edith Maryonovou, 9. 2. l923)

*    *    *

Die Welt, sie drohet zu betäuben...

Svět ten hrozí ohlušit
Mé duši sílu vrozenou;
Nuž nastup ty, má vzpomínko,
Z duchovních hlubin svítící
A posilni mé zření,
Které jen silami vůle
Může samo se udržet.

*    *    *

Erahnend regt im Innern sich...

Vytušený hýbe se v mém nitru
Pocit temně mi oznamující:
Jednou v budoucnu poznáš
Že nyní tě pociťovala bytost božská.
(Gabriel)

*    *    *

Es offenbart...

Je zjevení.
Dívám se.
Zjevení nastalo.

Rodí se vůle.
Svět si vymáhá vůli.
Vůle se zrodila.

A vzniká láska lidská.
Působí láska světa.
A láska lidská uchopuje vůli.

A vůle vidí.
Svět jí umožňuje vidět.
A ona se činí vidoucí.

Rozhodnutou.
V rozhodnutí je zevní svět.
Bylo chtění.

Nastávalo.
Nastalo.
Bylo.

Nastane.
Nastává.
Je.

Vidím stavbu.
Svět staví.
A stavbou se stává člověk.

Tak se stane zbožným.
Svět působí k zbožnosti.
Zbožnost působí.

*    *    *

Waltender, weiser Willensgeist...

Vládnoucí, moudrý duchu vůle,
Tkající všude v duchovních dálavách,
Bytostmi duchovními působící –
Ty jistě také působíš
V hlubinách mé bytosti duševní.
Tvořící láskou pevně připoutej
Mé nitro k světelné své síle.
Tebe najít, „já“ sebe nacházím.

*    *    *

Nauka o  barvách (Farbenlehre)

V barvě broskvových květů je ukryta duše.
Z ní je sem přinesena červeň,
která zasahuje do vlastní bytosti duševní.
A ta se cítí naplněna něčím cizím.
Červeň sem zářící je oranžovou
a stává se, vzářena, žlutí.
Je tedy žluť něčím vyplňujícím,
co vniká do duše. 
Červeň je mimo duši se udržující duševností.
Žluť je v duši sama jako duševnost žijící.
Co je neduševní, pouze žijící, je zeleň.
Zelení vnikáme do prázdna.
Modř: je zářením, které se vzdaluje,
uvolňuje místo, přijímá nás.
Zůstaneme‑li na této úrovni
projdeme fialovou nazpět k červeni.
A když z červeně ustupujeme
jako z ohně, tak tuhneme v obraze.
Červení však nastupuje duševní svět,
jako v modři duševní svět vystupuje.

*    *    *

Das Schöne bewundern...

Krásu obdivovat,
Pravdu hájit,
Šlechetnost vždy ctít,
Dobro chtít:
To člověka vede 
Dál v životě k cílům,
V jednání ke spravedlnosti,
V cítění k míru,
V myšlení ke světlu,

To důvěru dává mu
V řízení Boží,
Jež proniká vládou vše:
Říši vesmírnou
I duše tůň.
(Při vyzvánění zvonů)

*    *    *

Aus dem Mut der Kämpfer...

Z odvahy bojovníků,
Z krve polí bitevních,
Z bolesti opuštěných
Z národa činů obětních
Vyroste ovoce ducha –
Obracejí duše v duchovním vědomí
Svou mysl do říše duchů.

*    *    *

Prosba k andělu strážnému – ve vážných chvílích života

Geist meiner Seele, mein schützender Begleiter...

Duchu mé duše, můj ochraňující průvodče,
buď v mém chtění láskou k lidem,
buď v mém cítění dobrotivostí srdce,
buď v mém myšlení světlem Pravdy.

*    *    *

Nemocný se modlí:

Ó duchu Boží, 
naplň mne v mé duši.
Mé duši daruj sílu, 
sílu také mému srdci,
mému srdci, jež hledá Tebe,
hledá Tebe ve vroucné touze,
ve vroucné touze po zdraví, 
po zdraví a odvaze k síle.
Odvaze k síle, která mými údy proudí,
proudí jako ušlechtilý dar Boží,
dar Boží od Tebe, ó duchu Boží,
ó duchu Boží, naplň mne!

*    *    *

Za těžce nemocné

Uzdravující síly nechť se sklání k tobě,
vznešné bytosti nechť vystupují z éterných říší
a sjednocují se s mojí prosbou a mojí láskou
ke tvé duši a k uzdravení tvých éterných sil.

*    *    *

Meditace pro ošetřující

Požehnání a pomoc přináší nemocnému každý, když je jeho srdce při ošetřování toho, kdo potřebuje pomoci, prodchnuto obsahem slov:

Quelle, Blut, im Quellen wirke...

Prýšti, krvi,
v prýštění působ!
Čilý svale,
povzbuzuj zárodky!
Láskyplná péče
hřejícího srdce
buď hojícím dechem!

Když nás osud staví před příležitost vyzkoušet, jsme‑li správně proniknuti Kristem, který působí z našich srdcí do srdcí druhých lidí a jenž spojuje trpícího a bolestí postiženého člověka s námi, tu máme být schopni spojit vlastní cítění s bolestí, která žije v druhém. Proto usilujeme posílit ve svých duších naznačené smýšlení.

*    *    *

Geister eurer Seelen, wirkende Wächter!

Duchové vašich duší, působící strážcové!
Vaše perutě nechť přinesou
Našich duší prosebnou lásku
Vám v ochranu svěřeným lidem (duším) sfér (jméno zesnulé  osoby),
Aby sjednocena s Vaší mocí
Naše prosba pomáhajíce zářila
Duším sfér (jméno zesnulé osoby),
Které s láskou hledá!
(Prosba k andělu strážnému za zesnulého)

*    *    *

Duchu Tvé duše, působící strážce!
Tvoje perutě nechť přinesou
Mé duše prosebnou lásku
Tobě v ochranu svěřenému pozemskému člověku (jméno žijící  osoby),
Aby sjednocena s Tvojí mocí
Moje prosba pomáhajíce zářila
Oné duši (jméno osoby),
Kterou s láskou hledá!
(Prosba k andělu strážnému žijícího člověka)

*    *    *

Unsere Liebe sei den Hüllen...

Láska moje (naše) budiž schránám,
Jež Tě nyní halí (obklopují),
Obětavě vetkána,
Aby chladila Tvůj žár,
Aby prohřála Tvůj chlad.
Stoupej – nesený (‑á) láskou,
Obdarovaný (‑á) světlem – vzhůru k výšinám.
(Nad zesnulým)

*    *    *

Do světů, ve kterých nyní žije jádro tvojí duše,
ti zasílám 
lásku, která chladí tvůj žár,
lásku, která zahřívá tvůj chlad.
A najdeš‑li mne, cítící moje myšlenky a city,
chci ti být vždy blízký.

*    *    *

Im leuchtenden...

Ve světle
Cítím
Životní sílu.
Smrt mě probudila
Ze spánku,
Z duchovního spánku.
Budu tím,
A ze sebe učiním,
Co světelná síla
Ve mně rozzáří.
(Odpověď zesnulého)

*    *    *

Die Ihrn wachet über Erdenseelen...

Vy, kteří bdíte nad dušemi na Zemi,
Vy, kteří tkáte na duších na Zemi,
duchové, kteří nad dušemi lidí, je ochraňujíce,
ze světové moudrosti v lásce působíte,
slyšte naši prosbu,
zřete naši lásku,
kteří s Vaším pomáhajícím zářením sil
spojit by se chtěli,
duchu oddaní, lásku vysílající.

*    *    *

Die Ihrn wachet über Sphärenseelen...

Vy, kteří bdíte nad dušemi ve sférách,
Vy, kteří tkáte na duších ve sférách,
duchové, kteří nad duševními lidmi, je ochraňujíce,
ze světové moudrosti v lásce působíte,
slyšte naši prosbu,
zřete naši lásku,
kteří s Vaším pomáhajícím zářením sil.
spojit by se chtěli,
ducha tušící, lásku vyzařující.

*    *    *

Pomocné myšlenky pozůstalých zemřelým:

Meine Liebe sei den Hüllen...

Moje láska budiž schránám,
které nyní Tebe halí,
chladíc Tvůj žár,
zahřívajíc Tvůj chlad,
obětavě vetkána.
Láskou nesen,
světlem obdarován, stoupej vzhůru.

*    *    *

In Welten, wo weilet Deines WesensSeelenkern...

Ve světech, v nichž prodlévá nyní
Tvé bytosti jádro duše,
lásku Tobě vysílám:
aby zahřívala Tvůj chlad,
aby chladila Tvé teplo
Najdeš‑li mně cítěním,
chci vždy Ti blízko být.

*    *    *

Höre Unserer Seelen Bitte...

Vyslyš našich duší prosbu
V důvěře k tobě vysílanou:
K dílu na Zemi potřebujeme
Mocnou sílu z krajů ducha,
Za niž vděčíme mrtvým přátelům.

*    *    *

In Weltenweiten will ich tragen...

Do světovývh dálav chci vnést
Cit svého srdce, aby se rozehřálo
V ohni sil svatého působení;

Do světových myšlenek chci tkát
Myšlení své, aby se projasnilo
Ve světle vznikání věčného žití;

Do základů duše chci sestoupit
Oddanou myslí, aby zesílila
K pravým cílům lidského konání;

Tak v klidu Božím se namáhám
S životními boji a starostmi,
Vlastní „já“ připravit pro bytost vyšší;

V touze po míru z radostné práce,
V mém tušení světového bytí, 
Chtěla bych splnit povinnost lidskou;

V očekávání smím potom žít
Vstříc své hvězdě duševní, 
Jež místo mi udělí v oblasti ducha.
(Za zesnulého)

*    *    *

Jasná lidská hvězda
zhasla v pozemském zření.
Nyní bude v duchovním lesku
zářit duševním očím...

Kdy cítila Tvá tichá
dobrotou zářící lidská velikost
nejkrásnější štěstí života?

Když se Ti podařilo vzbudit
hřejivé světlo štěstí
na životních cestách druhých.

Tak jsi byla sama štěstím
duším, které s Tebou byly...
Hledíš na náš zármutek...
a potřebujeme útěchu v žalu.
Ty sama nás utěšuješ
láskyplnými slovy ducha.

*    *    *

Moudrost je krystalizovaná bolest.

*    *    *

Minulost a  budoucnost

Es sieht der Mensch...

Člověk vidí
Očima stvořenýma světem,
A co vidí, to ho spojuje
S radostí světa i s bolestí.
Spojuje ho se vším
Co tu je, ale ne méně
Se vším co tu padá
Do temných říší propasti.

Člověk zří
Okem duchem půjčeným,
A co zří, to ho spojuje
S doufáním a oporou ducha.
Spojuje ho se vším
Co má kořeny ve věčnosti
A ve věčnosti nese ovoce,
Ale zřít může člověk
jen když to vnitřní oko
Cítí jako duševní část Boží
Jež na duševním dějišti
V lidském chrámu těla
Konala činy Bohů.

Lidstvo upadá v zapomnění
Na jsoucnost Boha.
My ji však chceme vzít
Do jasného světla vědomí
A nést pak přes popel a suť
Plamene Bohů v srdci člověka.
Tak mohou blesky rozdrtit
V sutiny sny našich smyslů,
My postavíme domy duševní
Na základě poznání
Ocelově pevné bytosti blesku;
A zánik všeho zevního
Nechť je svítáním
Duševního nitra.
Utrpení doléhá
Z mocností síly hmoty,
Naděje svítí
I když nás obklopuje tma,
A jednou ta naděje
Pronikne do naší vzpomínky,
Až opět po temnotě
Žít budeme moci ve světle.
Nechceme, aby tento svit
Jednou v budoucím jasu nám chyběl,
Když nyní v tomto utrpení
Jej vsazen ve svých duších nemáme.
(Berlínským přátelům, l923)

*    *    *

In lichten Höhen...

V jasných výšinách,
Kde v Slunci jiskření
Nejkrásnější vážky
Teplými paprsky těkající
Prostoru života se oddávají,
Prodli jen, má duše.
Tkají, na mě vzpomínající,
Ze síly smutku;
Už pociťuji je,
Jak mě cítí,
Rozehřívající
Jak mnou pronikají, proudí;
Duch taje
V dálkách světů
A tíha Země
Ve světle budoucnosti.

*    *    *

In Urzeit Tagen...

V pradávných dnech
Přistoupil k duchu nebes
Duch pozemského bytí,
A prosebně pravil:
Já umím promluvit
S duchem člověka;
Však o takovou řeč
Také snažně prosím,
Jíž umí k srdci lidskému
Promluvit srdce světů.
Tu dobrotivý duch nebes
Dal prosícímu duchu 
Země umění.
(Umělci do památníku)

*    *    *

Am Werdetag treten an...

Toho dne vzniku nastupují
Vývojové bytosti pradávných časů.
Myšlenky lásky nesou tyto bytosti
Od srdce k srdci,
A myšlenky chtěly by upevnit
V nesoucí vzpomínku na slavnost vzniku.
(Pod plastikami „Kabirové“)

*    *    *

Von vielsagenden Burgestrümmern...

Z významných hradních zřícenin přicházíme.
Zde kdysi sedali staří přemožitelé démonů,
Zesilující sílu vůdce dvanácti hvězdami.
Hrady jsou ve zříceninách,
Astrální svět umlkl;
Leč duchovní síla bují kolem hory,
A tvůrčí moc duševní bouří od moře. –
Kouzelně měnivé je střetání světla a vzduchu,
Jež k duši mocně doléhá,
Ještě i dnes po třech tisíciletích.
A z živlů vzpomínkových obrazů
Posíláme Vám ve věrném smýšlení
A ze srdce láskyplné pozdravy.
(Milému panu Steffenovi)

*    *    *

Der deutsche Geist hat nicht vollendet...

Německý duch nedokončil dosud
Co ve vývoji světa tvořit má,
Starostmi o budoucnost žije v naději,
Pln života doufá v budoucí činy.
V hlubinách své bytosti mocně cítí
Co ukryto ještě zrající, musí působit.
Jak se smí nepochopením protivníků
Oživovat přání po jeho konci,
Dokud se mu zjevuje život,
Udržující jej v kořenech bytosti tvůrčím!

*    *    *

Im Wollen kommender Erdentage...

Ve chtění nadcházejících dnů Země
Vzniknou, mocně k tvůrčímu životu,
Síly, které pronášeny
Branou smrti a pozemským bolem
V duchu zajisté svítí a hřejí.
V příštích zemských dnech, když v míru
Působnost ducha pozemským údolím
Zjevení své síly vůle
Léčivě ponese lidskými dušemi,
Pak ožije v člověku jako síla bytí
Ušlechtilá vůle, která věrně koná
U brány duchovního světa čin oběti (smrti).

*    *    *

Es wollte im Sinnenstoffe...

Ve tvarech smyslové hmoty
O věčnosti chtělo Goetheanum
Promluvit k oku člověka:
Hmotu mohly pohltit plameny.
Z duchovna má anthroposofie
Své stavbě dát promluvit
K duši člověka:
Plameny ducha
Ji ještě více utvrdí.
(Duben l923)

*    *    *

Modlitby, které dal Rudolf Steiner rodičům a dětem

A různé další

Mluveno matkou před narozením:

A duše dítěte
budiž dána
podle Vaší vůle
z duchovních světů.

*    *    *
Po narození:

A duše dítěte
budiž mnou vedena
podle Vaší vůle
do duchovních světů.

*    *    *

Mluveno matkou před narozením:

Světlo a teplo
Božského ducha světa
Zahaliž mne.

*    *    *

Mluveno matkou:

Modlitba matky za své dítě

Do tebe nechť proudí světlo, které by tě uchopilo.
Provázím jeho paprsky teplem své lásky.
Myslím svými nejlepšími radostnými myšlenkami na hnutí tvého srdce, 
aby tebe posilovaly,
aby tebe nesly,
aby tebe rozjasňovaly.
Sbírat chtěla bych před tvými životními kroky
své nejlepší radostné myšlenky,
aby se připojily ke tvé životní vůlí
a ta aby se posilňující nalézala v celém světě
stále více sama skrze sebe.

*    *    *

Večerní modlitba pro malé děti, které se již samy modlí:

Od hlavy až k patě
obraz Boží jsem.
Od srdce až do rukou
cítím Boží dech.
Promlouvám‑li ústy,
následuji Boží vůli.
Zřím‑li Boha všude:
v otci i též v  matce,
ve všech milých lidech, 
ve zvířeti i květině
ve stromu i kameni,
nepociťuji strach před ničím,
jenom lásku ke všemu,
co mne obklopuje,
co je kolem mne.

(Neučit zpaměti. Dítě každého večera opakuje po dospělém slova, později jednotlivé řádky, až se ponenáhlu naučí celé modlitbě.)

*    *    *

Ráno

Když vidím Slunce, myslím ducha Božího,
Když pohnu rukou, žije ve mně duše Boží,
Když učiním krok, jde ve mně vůle Boží,

A když vidím člověka, 
Žije v něm duše Boží,
A ta žije také v otci a matce,
Ve zvířeti a květině, ve stromu a kameni.
Nikdy mě strach nemůže dostihnout,
Jestliže myslím...v duchu Božím,
Jestliže žiji...v duši Boží,
Jestliže kráčím...ve vůli Boží.
(Ranní modlitba dítěte)

*    *    *

Weisheit durchleuchte mich...

Moudrosti, prosvětli mě,
Lásko, protepluj mne
Sílo, pronikej mnou,
Aby ve mně povstal
Služebník svaté věci,
Pomocník lidstva,
Nezištný a věrný.

*    *    *

Ich schaue in die Welt...

Dívám se do světa,
V němž svítí Slunce,
V němž září hvězdy,
V němž leží kameny,
Žijící rostou rostliny,
Cítící žijí zvířata,
V němž oduševnělý člověk
Dává příbytek duchu.
Dívám se do duše,
Která žije v mém nitru. –
Duch Boží tká
Ve světle Slunce i duše,
V prostoru světa venku
V hlubinách duše uvnitř. –
K tobě, ó duchu Boží, 
chci se obracet s prosbou,
Aby v mém nitru rostly
K učení a k práci
Síla a požehnání.
(Pro děti)

*    *    *

Z ducha vzniklo všechno bytí –
v duchu má kořeny všechen život –
k duchu směřují všechny bytosti.

*    *    *

Es keimen die Wurzeln in der Erde Nacht...

Rostliny klíčí v noci země,
Byliny pučí mocí vzduchu,
Plodiny zrají silou Slunce.

Tak klíčí duše ve schráně srdce,
Tak pučí moc ducha ve světle světa,
Tak zraje síla člověka v záření Božím.
(Modlitba před jídlem, u stolu)

*    *    *

V hlavě síla víry,
v srdci moc lásky,
v celém člověku silná naděje –
drží a nese život.

*    *    *

Kdo stále se snaží k duchu,
může bez bázně doufat,
že v pravý čas
nebude bez vedení ducha.

*    *    *

Ve světle žije moudrost.

*    *    *

Kolem mne žije mnoho bytostí,
kolem mne je mnoho věcí,
v mém srdci také –
mluví Bůh ke světu.

A mluví nejlépe,
umím‑li milovat
všechny bytosti,
všechny lidi.

*    *    *

Bolest osvobozuje duši,
aby zesílila v duchu.

*    *    *

Slunce, ty svítíš nad mou hlavou,
hvězdy, vy záříte nad poli a městy,
zvířata, vy se pohybujete po matce Zemi,
rostliny, vy žijete silou Země a Slunce.

*    *    *

Pode mnou Země,
jež mne nese,

nade mnou nebe,
jež mne chrání,

kolem mne vzduch,
jenž mi život dává,

a ve všem Bůh,
který rád mne má.

*    *    *

Světlo Slunce proudí
šířemi prostoru,
ptačí zpěv zaznívá
vzdušnými nivami,
úroda rostlin klíčí
ze zemské bytosti,
a lidské duše se zvedají
v pocitech vděčnosti
k duchům světa.

*    *    *

Pravda budiž mé duši světlem,
Láska budiž mého srdce silou,
Bůh dlí ve mně. 

*    *    *

Poznání je světlo a láska jeho teplo.

*    *    *

Poznej, že odvaha skrze tebe Zemi nese vzhůru.

*    *    *

Naděje a očekávání jsou síly duše.

*    *    *

Teprve, když světelné myslím,
svítí má duše –

teprve, když moje duše svítí,
je Země hvězdou –

teprve, když Země je hvězdou,
jsem opravdu člověkem.

*    *    *

Bytost řadí se k bytosti v dálavách prostoru,
bytost následuje za bytostí v bězích věků.
Meškáš‑li v dálavách prostoru, v běhu věků,
pak jsi, ó člověče, v říši pomíjejícna.
Nad ní zvedá se však mocně duše tvoje,
zří‑li v tušení nebo vědomě nepomíjejícno
mimo dálavy prostoru, mimo běh věků.

*    *    *

Při západu Slunce (Beim Sonnenuntergang)

Své bolesti vkládám do zapadajícího Slunce,
Svá utrpení vkládám do jeho zářícího klínu.
V lásku proměněné, ve světle vytříbené (očištěné)
se opět vracejte jako síla k radostným obětným činům 

*    *    *

Ó Michaeli

Pod Tvoji ochranu se poroučím
Tvému vedení se přidružuji 
Ze všech sil svého srdce
Aby tento den se stal otiskem 
Tvé vůle nesoucí můj osud (naše osudy).

*    *    *

Jdeš‑li k Pravdě,
jdeš sám,
nikdo Ti nemůže
na této cestě být bratrem Tvé cesty (souputníkem).

*    *    *

Ten, kdo smyslu mluvy rozumí,
tomu svět se odhaluje
v obraze;

ten, kdo duše mluvy naslouchá,
tomu svět se stává
živou bytostí;

ten, kdo ducha mluvy prožívá,
tomu darem dává svět
sílu moudrosti;

ten, kdo mluvou je s to milovat,
tomu mluva uděluje vlastní moc.

Tak se chci pokusit
obrátit srdce své, i vnímavost
k duchu a duši slova.

A v lásce ke slovu
teprve cele obsáhnout
vlastní svou bytost.

*    *    *

Děti nechávají pro nás – dospělé –
otevřené nebe, 
aby měl k nám přístup duchovní svět.

*    *    *

Člověk potřebuje vnitřní věrnost,
věrnost k vedení duchovních bytostí.
Na této věrnosti může stavět
svoji věčnou jsoucnost a podstatu
a tím prostupovat a posilovat
věčným světlem
smyslové bytí.
      (Rudolf Steiner, Úsloví pravdy)

*    *    *

Hledejte skutečně praktický hmotný svět,
ale hledejte ho tak, aby Vás neohlušoval
vůči duchu, který v něm působí.
Nehledejte ho v nadsmyslové slasti,
z nadsmyslového sobectví,
ale hledejte ho,
protože ho chcete nesobecky užívat
v praktickém životě, ve hmotném světě.

*    *    *

Z dalších meditačních námětů a průpovědí Rudolfa Steinera

K posílení statečného postoje v životě
Standhaft stell ich mich ins Dasein...

Pevně stavím se do bytí,
jistě kráčím cestou života,
lásku chovám v bytostném svém jádru,
důvěru pěstuji při všem konání,
naději vtiskuji do všeho myšlení.
Těch pět dalo mně mé bytí,
těch pět dovede mne k cíli.

*    *    *

Michaelská imaginace

Z Mocností Slunce zrozené,
zářící, světy milostí obdarovávající duchovní Moci; 
Michaela zářivým být rouchem
jste Vy předurčeny myšlením Bohů.

On, posel Kristův, ve Vás označuje
lidi nesoucí, svatou vesmírnou vůli;
Vy, jasné bytosti éterických světů,
přinášíte Kristovo Slovo k člověku.

Tak zjevuje se zvěstovatel Krista
doufajícím, žíznícím duším;
jim nechť září Vaše jasné Slovo
ve vesmírném věku duchovního člověka.

Vy, žáci duchovního poznání,
přijměte Michaelův moudrý pokyn,
přijměte Slovo lásky vesmírné vůle
působící do vrcholných cílů duší.
(Meditace Michaelova, 29. 9. 1924)

*    *    *

Ins Wesenlose blickend mit dem Seelenauge...

Do bezpodstatna okem duše zíraje
a ve stínových obrazech myšlení
podle vymyšlených pravidel oddávaje se snění;
tak často bádá bloudící bytost člověka
po smyslu a cíli života.
Z hlubin duše čerpat chce odpovědi
na otázky směřující do dálav světových.
To přemítání však již žije v bludu
hned při svých nejprvnějších krocích,
a nakonec pak vidí, jak ono nazírání ducha
bezmocně v sobě se jen ztravuje.
(Zkouška duše)

*    *    *

Des Lichtes webend Wesen, es erstrahlet...

Světlo tkající bytost září
dálkami prostoru,
aby naplnila svět bytím.
Požehnání lásky zahřívá
sled času,
aby vyvolalo všech světů projevy.
A poslové ducha snoubí
světlo tkající bytost
s projevy duší.
A když s oběma může sesnoubit
člověk svoje vlastní „já“,
ožívá ve výšinách ducha.
(Brána zasvěcení)

*    *    *

Des Lichtes webend Wesen...

Světlo tkající bytost září
od člověka k člověku,
aby naplnila všechen svět pravdou.
Požehnání lásky zahřívá
duši na duši,
aby naplnilo všechny světy blažeností.
A poslové ducha snoubí
požehnání plná díla lidí
s cíli světů.
A když to obé může sesnoubit
člověk, který v člověku se najde,
zazáří světlo ducha teplem duše.
(Brána zasvěcení)

*    *    *

In deinem Denken lebem Weltgadenken...

V tvém myšlení žijí světové myšlenky,
v tvém cítění tkají světové síly,
v tvém chtění působí bytosti vůle.

Ztrať se ve světových myšlenkách,
prožij se světovými silami,
stvoř se z bytostí vůle.

Ve světových dálavách neskonči
ve snivé hře myšlení;
počni v dálavách ducha
a skonči ve vlastní duše hlubinách;
najdeš cíle božství
poznaje sebe v sobě.
(Zkouška duše)

*    *    *

Ich denke meine Gedanken...

Myslím své myšlenky.
Já jsem myšlenka
myšlená hierarchiemi kosmu.
Moje věčná bytost pozůstává v tom,
že myšlení hierarchií
je věčné.
A když budu jednou domyšlen jednou z kategorií hierarchií,
pak budu předán –
(jako lidská myšlenka
učitelem je předávána žákovi) –
kategorii jiné,
aby mne tato v mé věčné, pravé bytosti
myslila dále.
Tak pociťuji sebe
v myšlenkovém světě kosmu.

*    *    *

Es leutet die Sonne...

Slunce svítí
temnu hmoty;
tak svítí Ducha
všehojící bytost
temnu duše
v mém lidském bytí.
Kdykoli se upamatuji
na její mocnou sílu
pravým teplem srdce,
prozařuje mne
svojí polední silou ducha.

*    *    *

Aus dem Geiste ist alles Sein entsprungen...

Z ducha vzniklo všechno bytí,
v duchu má kořeny všechen život,
k duchu směřují všechny bytosti.

*    *    *

Ich schaue in die Sternenwelt...

Dívám se do hvězdného světa:
rozumím lesku hvězd,
když mohu v něm zřít
Boží, moudrostí plné myšlení světů.
Dívám se do vlastního srdce;
rozumím tlukotu srdce,
cítím‑li v něm
Boží, dobrotivostí plné řízení člověka.
Nerozumím ničemu z lesku hvězd
a také ničemu z tlukotu srdce,
nezřím‑li a necítím‑li Boha.
A Bůh uvedl moji duši
do tohoto života;
povede ji vždy k novým životům.
Tak mluví, kdo správně dovede myslet,
a každý rok, který žije dále,
mluví více o Bohu, i o věčnosti duše.

*    *    *

Modlitba za národ 

Christus, Heiland der Welt...

Kriste, Spasiteli světa, Pane démonů, 
slyš naši úpěnlivou prosbu, 
skloň se dolů z duchovních výšin, 
zachraň náš národ, dříve než zemře.
Zbraňuj bludu,
věnuj jasnost,
zbraňuj pochybnosti,
posiluj víru,
zbraňuj mdlobě,
daruj nám sílu,
abychom mohli pevně stát 
v bouřící době,
abychom podpírat mohli
chvějící se most,
sloužíce věrně
duchu člověka.

Pane, hyneme, pospěš pomoci, než utoneme v přívalu zátopy.

*    *    *

Průpověď za těžce nemocné

Srdce jež milují,
Slunce jež zahřívají,
Vy, šlépěje Kristovy cesty
Do Otcova   v e s m í r u,
Vás volám já z vlastní hrudi,
Vás volám já z vlastního ducha,
Ó, spějte k němu ... (jméno)

Paprsky lidských srdcí,
Zbožnosti vřelé toužení,
Vy, rodná místa Kristova
V Otcově   p o z e m s k é m   d o m ě,
Vás volám já z vlastního ducha,
Vás volám já z vlastní hrudi,
Ó, žijte v něm ... (jméno)

Zářící lidská lásko,
Hřející Slunce zář,
Vy, duševní roucha Kristova
V Otcově   c h r á m u   č l o v ě k a,
Vás volám já z vlastní hrudi,
Vás volám já z vlastního ducha,
Ó, pomáhejte v něm ... (jméno)

*    *    *

Ich war mit euch vereint...

Já byl jsem s vámi spojen,
zůstaňte vy spojeni ve mně.
Budeme spolu mluvit
mluvou věčného bytí.
Budeme činní,
tam kde působí výsledky činů.
Budeme tkát v duchu tam,
kde se setkávají myšlenky lidí
ve Slově věčné myšlenky.

*    *    *

Základní kámen

I.

Lidská duše! 
Ty žiješ v údech,
které tebe nesou světem prostoru
do moře bytosti ducha;
na ducha se rozpomínej
v hlubinách duše,
kde ve vládnoucím bytí 
Stvořitele světů
povstává vlastní já
v božském Já,
a ty budeš vpravdě žít
ve světové bytosti člověka.

Neboť vládne duch Otce výšin
vyvolávající bytí v hlubinách světů;
Vy, duchové sil,
dejte zaznít z výšin,
co v hlubinách najde ozvěnu;
a co praví:
Z božství pochází lidské bytí.
To slyší duchové východu, západu, severu i jihu;
I lidé nechť to slyší!

II.

Lidská duše! 
Ty žiješ v tepu srdce a plic,
který tě vede rytmem času,
k cítění bytosti vlastní duše;
o duchu rozjímej
v duševní rovnováze,
kde proudící
světové tvůrčí činy 
spojují vlastní já
se světovým Já,
a ty se budeš vpravdě cítit
v duševním působení člověka.

Neboť vládne v okruhu vůle Kristova
omilostňujíc duše ve světových rytmech.
Vy, duchové světla,
dejte z východu rozžehnout tomu,
co se utváří na západě;
a co praví:
V Kristu smrt stává se životem.
To slyší duchové východu, západu, severu i jihu;
I lidé nechť to slyší.

III.

Lidská duše! 
Ty žiješ v klidu hlavy,
která tobě ze základů věčnosti
odhaluje myšlenky o světě;
na ducha nazírej 
v klidu myšlenek,
kde věčné cíle Bohů
darují vlastnímu já
světlo bytosti světů
k svobodnému chtění,
a ty budeš vpravdě myslet
v základech lidského ducha.

Neboť vládnou světové myšlenky Ducha
v bytosti světů snažně prosíce o světlo:
Vy, duchové duší,
vyprosit dejte z hlubin,
co bude vyslyšeno na výšinách;
a co praví:
ve světových myšlenkách Ducha probouzí se duše.
To slyší duchové východu, západu, severu i jihu:
I lidé nechť to slyší.

IV.

Na rozhraní věků
vstoupilo světlo Ducha světů
do proudu pozemského bytí.
Noc – temno
dovládly;
jasné denní světlo 
zazářilo do lidských duší;
světlo,
které zahřívá
prostá srdce pastýřů;
světlo,
které osvěcuje
moudré hlavy králů.

Božské světlo,
Kriste – Slunce,
zahřej
naše srdce,
osvěcuj
naše hlavy,
nechť dobré je,
co zakládáme
ze srdce
a co chceme
svou hlavou
cílevědomě vést.

(Mantrická báseň  „Základní kámen“, zazněla na Vánočním sjezdu“ od Rudolfa Steinera  při založení celosvětové Všeobecné anthroposofické společnosti  25. l2. l923 v Dornachu.)

O ŽIVOTĚ
MEDITATIVNÍM

Pokus o sestavení základních pouček
Rudolfa Steinera pro soustavné pěstování vnitřního života

V takových dobách, ve kterých dochází ve vývoji lidstva k velkým změnám, je člověku obzvláště zapotřebí mnohem více vnitřní síly k plnění životních úkolů než ve stoletích s ustálenějším způsobem života. Tu lidé vyhledávají prostředky a prameny, ze kterých lze takové síly čerpat. Poukazuje‑li se v naší době na „meditaci“ nebo na „meditování“ jako na prostředek, jímž lze účinně podporovat a stupňovat v člověku jak jeho síly mravní a rozumové, tak i jeho schopnosti vnímání, tu se u našich současníků setkáváme buď s neporozuměním nebo s nejasnými představami. Mnozí mají za to, že meditování znamená jen jakési soustředěné přemítání nebo rozpřádání vlastních myšlenek o nějakém problému. A můžeme i slyšet, že něco takového moderní člověk již nepotřebuje a bylo by to jen maření času; neřeklo‑li by se dokonce, že se tu jedná o jakési obnovování středověkého mnišského vedení života, tedy o anachronismus.

Příčinu takového posuzování nutno spatřovat v tom, že v nynějším vývojovém období kulturního lidstva pracuje člověk dosud na rozvoji své schopnosti myšlení (uvažování), kterou musí používat k pochopení a zvládnutí věcí zevního, smyslového světa; usiluje tak o vnášení světla (rozumového) poznání do života, který jej obklopuje. A právě toto nynější výlučné uplatňování vlastní rozumové činnosti obrácené pouze na venek způsobilo, že lidé si zpočátku nedovedou učinit představu o tom, že lze získávat poznatky o světě a životě i cestou meditativní, při čemž „nemluvíme“ my, nýbrž dáme o sobě promlouvat objektivnímu světu ducha, kterého tak prožíváme v jeho skutečnosti. To lidé zatím obecně ještě nedovedou. Do jisté míry se člověk ještě ve středověku mohl naznačeným způsobem se světem spojovat a orientovat se v něm spíše citovou stránkou své bytosti (duší cítivou), cítěním (vnímáním), do jehož služeb stavěl své myšlení. A v tomto způsobu spojování se světem – které celou svojí duší prožíval jako modlitbu, která mu byla z jeho živoucího poměru k životu něčím samozřejmým a denní potřebou – pozvedal ve zbožné vroucnosti svoji mysl k božské duchovnosti světa.

Něco takového dnes již velmi mnoha lidem není tímto způsobem možné; nevědí již ani, proč by se měli modlit. Právě tím, že jsme si museli svoji schopnost poznávat nejdříve vyškolit vytvořením nynějšího přírodovědeckého obrazu světa, který je vybudován na poznatcích zákonitostí vládnoucích v říši nerostné (v silách fyzikálních, chemických, mechanických, statických a pod., čehož všeho nyní používáme také k vysvětlení našeho bytí), tím jsme také ztratili sama sebe. Zapomněli jsme, že jsme to my, kteří jsme si vytvořili nástrojem myšlení tento obraz, jenž je však pouze jednou stránkou celé skutečnosti. Přestali jsme přihlížet k tomu, že i náš vývoj požaduje protiklady, které nelze odstranit některou jednostranností, poněvadž život pokračuje kupředu jen působením polarity. Tak jsme ztratili svůj dřívější bezprostřední poměr ke světu, z jehož tvůrčích sil – dynamicky pojato – jsme vzešli, které v nás působí, vyvíjejí se dále a za jejich pomoci se musíme s nimi na vyšším stupni opět vědomě spojit. Aby člověk poznal, čím skutečně je, k tomu je zapotřebí, aby nyní chránil své vypěstované soudné, jasné myšlení k pochopení své vlastní bytosti v její podstatě. Tuto novou cestu opětného spojení člověka se světem a jeho životem nám ukazuje novodobá věda o duchovnu. Učí nás pochopením naší skryté lidské soustavy včlenit se opět do duchovního světa. A k tomuto nám napomáhá právě život meditativní, který nás neodcizuje ani životu, ani lidem, ani světu, nýbrž, právě naopak, uschopňuje nás každým směrem být čím dál, tím užitečnějšími celému vývoji lidstva a pokroku světa.
Co má v lidské duši pěstování meditativního života zdravě a spolehlivě urovnávat cestu, ano, co má jemu při zachování příkazu věcného myšlení jako jasné chápání podstaty věci vlastně předcházet, k tomu muže přispět meditativní zabývání se úvahou badatele v oboru duchovna – Dr. Rudolfa Steinera, „O podstatě modlitby“, jejíž hlavní část zde je uvedena na prvním místě. Je v ní poukázano na dva způsoby obrácení mysli k tvůrčímu božskému duchovnu, na vzbuzení dvou nálad k modlitbě, které musí ožít v naší duši, chceme‑li se opravdově oddat v Kristově sjednocujícím duchu vedenému pěstování svého duševního života.

Aby tento vztah k božskému duchovnu mohl být dále zdravě vyvíjen a pěstován, to nalezneme v  dále uvedených praktických pokynech pro harmonizaci našeho duševního života. Jsou vzaty ze základních přednášek Dr. Rudolfa Steinera, z některých jeho návodů pro esoterně usilující, jakož i z jeho spisů „Skrytá věda v nástinu“ a „Jak poznáme vyšší světy“, na jejichž pečlivé studium odkazujeme. O sestavení jeho méně známých pouček o meditování samém se pokusila Martina z Limburgů, jsou uvedené ve čtvrté kapitole této publikace. Její sestavení je doplněno i několika dalšími výňatky z přednášek Dr. Steinera, vztahujícími se k témuž předmětu.

Třebaže je v této publikaci Rudolfem Steinerem do značných podrobností jasně popsáno, jak musí být při meditování postupováno krok za krokem a k čemu meditování vede, přesto by to ještě všechno mohlo být pro někoho obtížné. Jsou‑li tomu, kdo chce konat cvičení tohoto druhu, citově bližší texty evangelií, tu si může např., zvláště když se ještě seznámil s hloubkami „Otčenáše“, jak jsou naznačené v přednášce Dr. Steinera o „Otčenáši“, zvolit za svoji denní meditaci právě tuto modlitbu, přičemž koná také ve 3. kapitole popsaná cvičení. Děje‑li se tak po dostatečně dlouhou dobu, pronikne se meditující cele obsahem této meditace a pak prožívá „Otčenáš“ celou svojí bytostí.
Za obsah meditace si lze také zvolit prvních pět veršů první kapitoly Janova evangelia: „Na počátku bylo Slovo....“ 
„Rozumí‑li se těmto pěti veršům správně“, praví Rudolf Steiner, „pak jsou meditační látkou, a člověk ji musí prožívat jako něco, pro co není ve smyslovém světě protějšku. Kdo každého dne, než mu vstoupí do vědomí jiné vjemy, všechno vyloučí ze svých myšlenek a vždy po pět minut jedině a cele žije v těchto větách a koná to s vytrvalostí a s naprostou trpělivostí po celá léta, kdo se dožije toho, že tato slova nejsou něčím, čemu se musí pouze rozumět, ten se dožije jejich skryté síly. Ano, prožije skrytou proměnu své duše. V jistém smyslu se stane těmito slovy jasnovidným, takže potom může vyšším vědomím zřít, co je obsaženo v Janově evangeliu“.
Kdo však nyní ještě nemůže k obsahům evangelií najít nový vnitřní vztah, může se věnovat studiu vědy o duchovnu. Děje‑li se tak ve správné náladě, je to nejlepší přípravou obracení mysli k božské tvůrčí světové duchovnosti. Proto by mělo být již samotné zabývání se anthroposofií skutečně prožíváno doslova jako modlitba. To pak vede člověka časem také k pravidelnému dennímu meditování.
Ale snad každý, kdo se snaží uvádět svůj duševní život do souladu se získanými novými poznatky, anebo chce v nové shodě žít s obsahem evangelií, pociťuje jak je mu často zapotřebí připomínat si, co by mělo být při všem jeho myšlení, cítění a konání stále více a více vůdčím světlem jeho duše (vůdčími myšlenkami, z nichž by mohl stále čerpat povzbuzení i posilu pro svou duši); oč by měl usilovat, aby zde na zemi plnil jako člověk v lidské pospolitosti svůj úkol (který chová v hlubinách svého bytostného jádra). Zde doporučoval Rudolf Steiner mnohým, aby si připomínali i během dne – může se tak např. dít i na cestě – obsah tří meditačních vět, které, dáme‑li jim o sobě žít a vracíme‑li se neustále k nim, se nám ponenáhlu stanou vůdčími myšlenkami (vodítkem) při všem našem konání, a svojí vnitřní silou nám napomáhají k produchovnění našeho života.
Životní zkušenosti nám potvrzují, že pravda, soucítění, láska jsou v životě každého člověka i celého lidstva nejmocnějšími silami, které přemáhají a proměňují v dobro a požehnání všechno to, co dosud činí občany nesociálními. Proto je označujeme jako trvalé, věčné hodnoty života. Jsou pro nás přívlastkem něčeho, co vidíme ve vývoji čnět vysoko nad vším pomíjivým a co lidé nazvali „božské bytí“. Když prožíváme duchovní pravdu, spojujeme se s podstatou, s Duchem pravdy. A jeho slova: „Poznáte pravdu a pravda vás osvobodí“, počneme naplňovat, když pochopíme, že musíme ve svém snažení vycházet z uvědomění si v sobě toho (abychom použili výstižných Goethových slov) „dobrého, mocného „já“, které v nás přebývá a které tak dlouho, než v nás dosáhne nadvlády, alespoň jemnými připomínkami nás neustále upozorňuje na svoji přítomnost.“
Co nám může např. kdykoli připomenout přítomnost tohoto dobrého, mocného jáství v nás? Čím se liší takové „já“ od našeho všedního, denního „já“?
Nebylo by tu na zemi naší osobnosti, kdyby to pravé, vlastní naše „já“, jehož bytí si lidé ve svém všedním životě ani neuvědomují, které sotva tušíme, v nás nepůsobilo již dlouho před tím, než jsme si mohli ve svém příjemném dětském věku poprvé k sobě říci „já“ (již v době, kdy jsme ještě nedovedli ani chodit, ani mluvit, ani myslet); – kdy toto „já“ muselo nejdříve zvítězit nad tíží táhnoucí naši tělesnost dolů k zemi, abychom po ni mohli kráčet vzpřímeně a mohli pozvednout svůj zrak k hvězdnému nebi; – kdy muselo nejdříve zvládnout svoje nové mluvící ústrojí, abychom mohli slovy vyjadřovat obsahy svého duševního života; – které muselo uzpůsobit také náš mozek k myšlení, abychom mohli v sobě rozsvěcovat světlo poznání. To se děje v každém člověku. Uvědomění si těchto skutečností by mohlo postačit, abychom v sobě pocítili hlubokou úctu před naznačeným moudrým působením tohoto jáství v sobě (působení, kterého bychom sami ze svých sil a rozhledů nikdy nebyli schopní). A to již by mohlo vést lidi k tomu, aby si uvědomili, čím jsou povinní nejen sobě, nýbrž i všem ostatním lidem.
A vzhledem k lásce můžeme si jen připomenout slova „starce s lampou“ v Goethově „Pohádce o zeleném hadu a bílé lilii“, že „láska je tou silou, která nevládne, nýbrž tvoří. A to je víc!“ Proto „požehnání lásky zahřívá běh času, aby vyvolalo všech světů projevy; a zahřívá duši na duši, aby světy naplnilo blažeností“.

Každý z nás chová v hlubinách své duše základy božských vlastností a sil, které je zapotřebí jen vyvíjet a pěstovat a jimiž se můžeme ve kterékoli chvíli dne spojit s reálným vůdčím božským bytím.
U vědomí, že jako pozemské bytosti můžeme tyto skutečnosti chápat, cítit a prožívat a k čemu vzhlížíme jako k nejušlechtilejším metám lidského snažení – „neboť jedině tím se lišíme od všech ostatních bytostí, které známe“ – tu smíme se zbožnou bázní a s hlubokou pokorou ve své duši pronášet v sobě prosebná slova:

Pravda budiž mé duši světlem.
Láska budiž mého srdce silou,
neboť zárodek božského bytí,
„Bůh“, je ve mně, v každém člověku.

Dáme‑li denně ve své duši působit těmto třem meditačním obsahům, snažíme‑li se připomínat si je obzvláště v oněch chvílích dne, kdy nás naše osobní žádosti a tužby, libosti a nelibosti, sympatie a antipatie, hlediska prospěchu a škody svádějí jednat proti nim, tu můžeme pociťovat, jak mantricky působící věty:

Wahrheit sei meiner Seele Licht.
Liebe seimeines Herzens Stärke,
...Gott in mir,

Pravda budiž mé duši světlem.
Láska budiž mého srdce silou.
...Bůh ve mně,

nám skutečně pomáhají překonat v sobě všechny svody našeho všedního jáství, sobectví a zla. A konáme‑li při tom vytrvale cvičení, jak jsou např. uvedena v této publikaci, shledáme časem, že si tak urovnáme cestu k prožití téhož, čeho se dožil Pavel na cestě do Damašku (a na to se lze správně připravit právě jen cestou meditativní); k vnitřnímu zření Toho, jenž nám pravil:
„Jsem s vámi po všechny dny vašeho života, až do skonání světa.“
Pak se nám z tohoto prožití zrodí schopnost působit ve světě mezi lidmi tak, aby se tato pravda (kterou nás opět učí chápat v její skutečnosti a hloubce právě novodobá věda o duchovnu – anthroposofie) stala pochopitelnou všem lidem, aby trvale zakotvila ve všech lidských duších, neboť musí být ke spáse všech a k pokroku celého lidstva přijata všemi lidmi.

V páté části jsou uvedena určitá základní cvičení, jak byla Rudolfem Steinerem podána spolu s příslušnými vysvětlivkami. Vysvětlení meditace kříže s růžemi je převzato z knihy „Skrytá věda v nástinu“. 
Ani nejpodrobnější popisy a návody však nikomu nepomohou, nejsou‑li také skutečně prováděny. Začne‑li se ale vytrvale cvičit, objasní se mnohé samo, co by chtěl leckdo mít bez své námahy již předem popsané, co však může dát jedině vlastní praxe. Tyto návody nebyly sestaveny pro pouhé přečtení. Obsah musí být promýšlen, prožíván, prociťován. – Mezi návodem a jeho uskutečněním je kromě potřebného času také vůle, chtění. A této vytrvale se uplatňující vůle je právě na tomto poli, ke kterému nám byl naznačen přístup (když jsme se rozhodli svá cvičení konat), nejvíce zapotřebí.

„Každé poznání, které hledáš, 
jen abys obohatil své vědění, 
jen abys v sobě hromadil poklady, 
odvádí tebe od tvé cesty; 
avšak každé poznání, které hledáš, 
aby ses stal zralejším na cestě 
zušlechtění lidského a světového vývoje, přivádí tebe o krok vpřed.

Takový zákon žádá 
neúprosného zachování.

A nikdo není žákem dříve, 
dokud si nestanovil tento zákon 
vodítkem svého života.

Tuto pravdu duchovní výchovy 
lze shrnout do krátké věty:

Každá myšlenka, která se ti nestane 
ideálem, ubíjí v tvé duši určitou sílu; 
každá myšlenka však, která se ti stane
ideálem, vytváří v tobě životní síly.“

(Rudolf Steiner „Jak poznáme vyšší světy“)

I.

PODSTATA MODLITBY

Naše minulost a budoucnost jako východisko k probuzení nálady k modlitbě.

Když přistupujeme k ujasnění si podstaty modlitby, musíme se zabývat určitým charakterizováním lidské duše v jejích hlubinách, pro něž lze použít výroku starořeckého mudrce Hérakleita: „Hranic duše nikdy nezbádáš, i když bys prošel všemi cestami; tak obsáhlá je její bytost.“
A třebaže k modlitbě se uchylující člověk hledá zprvu tajemství lidské duše, smí být přece jen řečeno, že v oněch nejdůvěrnějších náladách, které mohou být vyvolány modlitbou, tuší i nejprostší člověk něco z nekonečných šíří duchovního života. Proto je zapotřebí přihlédnout jednou k vývoji této duše, jak v nás žije a jak vede náš život kupředu.

Především nám musí být jasné, že duše, která žije v živoucím vývoji, nepřichází jen jednoduše z minulosti a nepokračuje tak beze všeho do budoucnosti, nýbrž v každém okamžiku jejího přítomného života nese v sobě něco z minulosti, a dokonce jistým způsobem i něco z budoucnosti. Do okamžiku, který nazýváme přítomností, sahají, a to zvláště do duševního života, účinky z minulosti, i působení, která k nám přicházejí z budoucnosti.
Tomu, kdo hlouběji nahlíží do duševního života, se to může jevit podobně, jako kdyby se v lidské duši neustále setkávaly dva proudy: proud, který se jako živoucí vynořuje z minulosti, ale také proud, který se k nám blíží z budoucnosti.

Mluvíme‑li o blížení se událostí z budoucnosti, může se nám to zajisté v některých oborech života jevit zpočátku jako snění a fantazie. Neboť je snadné (všední), řekne‑li se: Co se stane v budoucnu, to zde právě ještě není. Proto však můžeme říci, že co se stane zítra, to již k nám spěchá; jinak můžeme zase docela dobře říci: co se stalo v minulosti, to zasahuje svými účinky do přítomnosti. Pro to, co bylo právě řečeno o minulosti, je jistě velmi snadné najít všemožná odůvodnění. Kdo by chtěl popřít, že náš dnešní život je výsledkem našeho života včerejšího? Kdo by chtěl popřít, že se v našem životě uplatňují dnes následky naší včerejší nebo předvčerejší píle nebo nedbalosti? Pronikání minulosti do našeho duševního života nebude tedy nikdo popírat.

Ale právě tak by neměla být popírána reálnost toho, co pochází z budoucnosti. V  duši samé vidíme přece skutečnost takového vstupování budoucích událostí do duše ještě dříve než nadejdou. Není tomu tak, že zjišťujeme v sobě mnohdy něco takového jako úzkost před něčím, k čemu může dojít zítra? Není to jakýmsi cítěním, pociťováním, které vysíláme vstříc budoucnosti, byť v té chvíli ještě pro nás neznámé? V každém okamžiku, kdy se duše bojí a je úzkostlivá, dokazuje reálností svých citů a pocitů, že nepočítá jenom s působením minulosti, nýbrž že také sama v sobě jako s živoucím počítá s tím, co do ní spěje z budoucnosti. To nechť jsou jen jednotlivé náznaky. Kdo chce obsáhnout duševní život, shledá, že mnohé z toho, co snad odporuje abstrakcím rozumu (které praví, že to budoucí tu ještě není – a proto to nemůže ještě působit), se však ukazuje ve své živoucí realitě, zíráme‑li do bezprostředního života duše.
V naší duši se doslova spojují dva proudy: jeden z minulosti a druhý z budoucnosti, a tvoří tam (kdo by to chtěl popírat, když sám sebe pozoruje?) něco jako „vír“, zcela podobně, jako je tomu venku při soutoku dvou proudů. Sledujeme‑li nyní pozorněji, co se z minulosti vžívá do naší duše, tu si musíme říci: Naše duše se stala takovou, jakou dnes je, vlivem prožitků v minulosti. Jak jsme použili zážitků v minulosti, takovými dnes jsme; neseme tak ve své duši odkaz svých činů, svého cítění a svého myšlení z minulosti. Jsme takovými, jakými jsme se stali sami. Když pohlížíme ze svého dnešního stanoviska na své dřívější prožitky, zvláště na ty zážitky, na jejichž prožití a na jejichž využití pro svoji duši jsme se účastnili sami, když tedy ve svých vzpomínkách přehlížíme minulost, pak také dojdeme k úsudku (názoru) o sobě samých. Tu si pak řekneme: nyní jsme takoví; a tím, že dnes jsme takoví, nebudeme moci souhlasit s mnohým, co jsme způsobili v minulosti. Uschopnili jsme se tudíž k tomu, že se nyní za mnohé činy v minulosti stydíme.

Když tak připojujeme ke své přítomnosti svoji minulost, pak se nám vkrádá do duše pociťování něčeho, co můžeme označit slovy: „Ó, v nás existuje ještě něco, co je nekonečně bohatší, nekonečně mnohem významnější než to, co jsme ze sebe učinili svou vůlí, svým vědomím, svými vlastními silami“. Neboť kdyby v nás nebylo ještě něco, co převyšuje, přesahuje to, co jsme ze sebe učinili, potom bychom se nemohli také kárat, nemohli bychom se také poznávat. Musíme si tudíž říci: v nás žije něco, co je větší než to, co jsme až dosud v sobě využívali. Když přeměníme takový posudek v cítění, pak pohlížíme na to, co je nám známé a co můžeme pozorovat ve svých minulých činech a prožitcích, co se před námi jasně prostírá tak, jak nám to umožňuje právě vzpomínání. Co je nám tak jasné, to budeme moci ve své duši porovnat s něčím, co je větší než to zjevné; budeme to moci porovnat s něčím, co se chce v nás propracovat vzhůru, co nás vede k tomu, abychom se postavili nad sebe a posuzovali sebe ze stanoviska přítomnosti.
Zkrátka: Když se díváme na onen proud, který z minulosti vtéká do naší duše, budeme v sobě tušit něco, co nás převyšuje. A to tušení něčeho většího v nás je v základě prvním zasvitnutím vnitřního pociťování Boha v duši. Je to pocítění toho, že v nás žije něco, co je větší než všechno, co je zprvu dáno do naší vůle. A to způsobuje, že vzhlížíme k něčemu, co nás vede nad naše úzce ohraničené „já“ k duchovně božskému jáství. Tak promlouvá v cítění, v pociťování proměněné pohlížení na minulost.

Jak promlouvá nyní to, co můžeme označit jako vtékání proudu budoucnosti do duše, proměníme‑li to v cítění, v pociťování?

To k nám hovoří ještě jasněji a podstatněji. Při zpětném pohlížení na události v minulosti v našich citech a pocitech se snad uplatňuje určitý zamítavý posudek, něco jako lítost, jako stud. Vůči budoucnosti se v nás již předem projevují pocity a city úzkosti a strachu, naděje, radosti. Ale co se týká těchto pocitů, zpočátku zde před člověkem nestojí  samotný proud událostí; člověk jej ještě nevnímá (neprohlédá). Potom člověk dokonce může proměnit pojem, myšlenku snadněji v cítění než v prvním případě. Neboť to už činí duše sama. Poněvadž nám duše přináší vzhledem k budoucnosti jen vyciťování skutečnosti, máme tyto city a pocity před sebou jako něco, co se rodí z neznámého proudu. Z proudu, o němž víme, že může na nás působit tak nebo onak, že nám může poskytnout to či ono. Proměníme‑li nyní ve správné cítění to, co se k nám z temného klínu budoucnosti s jistotou blíží, a když cítíme, jak to vtéká do naší duše a jak se k tomu staví naše cítění, pak vnímáme, jak se naše duše stále znovu rozněcuje na těchto zážitcích (které se k nám přibližují z budoucnosti). Tu obzvláště cítíme, jak se naše duše může stát bohatší, obsáhlejší než již je; pociťujeme svoji duši již v přítomnosti tak, že bude v budoucnu určitě nabývat nekonečně bohatších a mocnějších obsahů. Cítíme se již příbuzní s tím, co se k nám blíží z budoucnosti; musíme se cítit s tím příbuzní. A musíme ve své duši pociťovat, že je schopná vyrovnávat se s obsahem toho, co jí ještě bude přinášet budoucnost.

Pozorujeme‑li z takových hledisek minulost a budoucnost v jejich proudění, vstupování do přítomnosti, ukazuje se nám, jak duševní život tušivě vyrůstá nad sebe. Když duše, pohlížející nazpět na minulost, vidí to významné, co do ni zasahuje a vůči čemu se nepociťuje na náležité výši, pak shledáváme pochopitelné, že může rozvinout vůči tomu, co se tu ukazuje jako výsledek minulosti, určitou náladu, určitý základní pocit. A když tak duše, ať již z úsudku nebo z lítosti a studu nad sebou, pociťuje vtékat do sebe z proudu minulosti to Mocné, pak se v ní vytváří něco, co můžeme označit jako zbožnost vůči božství. A tato zbožnost vůči božství, které se na nás dívá z minulosti, ono božství, které můžeme tušit v sobě jako něco, co na nás působí, vůči němuž se však ve svém vědomí nepociťujeme na potřebné výši, to vzbuzuje v nás určitou náladu k modlitbě (máme dvojí náladu k modlitbě), onu náladu k modlitbě, která vede k vytvoření vroucného poměru k Bohu.

Co by chtěla duše, když se tiše a intimně oddává svým cítěním vůči takové minulosti?

Chtěla by, aby se to Mocnější, které nechala nepoužité, které nepronikla svým „já“, stalo v ní přítomné. Duše si bude moci říci: „Kdyby to Mocnější bylo ve mně, byla bych dnes jinou. Nežilo ve mně; nebylo ve mně přítomno. To božské, které tuším, nepatřilo kdysi k mému vnitřnímu životu; proto jsem se neutvářela tak, abych mohla sobě dnes vše odsouhlasit“.
Když duše takto pociťuje, zmocní se jí potom ona nálada, ve které si řekne: „Jak mohu do své duše dostat to, co sice žilo ve všech mých činech a prožitcích, co mně však bylo neznáme? Jak mohu pojmout do sebe to Neznáme, jehož se moje „já“ ještě nechopilo?“ Když duše v sobě prožívá takovou náladu ať v cítění nebo slovy nebo myšlenkami, pak tu máme modlitbu vzhledem k minulosti. Pak se snažíme přibližovat se božství po jedné cestě.

Ve srovnání s tím, co jsme právě popisovali, nám z proudu neznámé budoucnosti prosvítá něco božského (jde o  jinou náladu). Chceme‑ li porovnat tuto náladu s právě charakterizovanou náladou minulosti, zeptejme se ještě jednou: „Co nás uvádí do nálady k modlitbě vůči minulosti?“ Že jsme zůstali nedokonalí, třebaže můžeme tušit, že do nás září něco božské; že jsme nevyvinuli všechny schopnosti, všechny síly, které mohou vytékat z tohoto božského; naše nedostatky, jež nás činí menšími než je ono božství, které do nás svítí. Toto vše vede k náladě pro modlitbu vzhledem k minulosti.

Co nás však činí obdobně nedostatečně způsobilé z budoucnosti? Co z budoucnosti brzdí náš vývoj, náš vzestup k duchovnu?

Zde je zapotřebí pomyslet na to, že jsou to právě ony city a pocity, které jsme již uvedli a které hlodají na naší duši: úzkost a strach před neznámým budoucnem.
Je tu však něco, co se může vlévat do duše jako síla jistoty vůči budoucnosti?

Ano, něco takového tu existuje. Správně to však bude působit v duši jen tehdy, když to vystoupí jako nálada k modlitbě, kterou můžeme označit jako pocit odevzdanosti vůči tomu, co z temného klínu budoucnosti vstupuje do naší duše.

Aby mezi námi nevzniklo na tomto poli nedorozumění! Nechválí se tu snad něco, co se tu a tam označuje jako odevzdanost, nýbrž my zde charakterizujeme zcela určitý druh odevzdanosti vůči tomu, co nám může přinést budoucnost. Kdo bázlivě a úzkostlivě pohlíží k tomu, co jemu může přinést budoucnost, ten překáží svému vývoji, brzdí si svobodný rozvoj svých duševních sil. Nic vlastně není tomuto svobodnému rozvoji duševních sil tak na úkor, jako strach a úzkost před neznámem, které z proudu budoucnosti vstupuje do duše. Co může člověku dát vůči budoucnosti odevzdanost, o tom může usuzovat jen zkušenost.

Co znamená odevzdanost vůči budoucím událostem?

Ve své ideální podobě by odevzdanost byla tou duševní náladou, ve které by se mohlo vždy říci: Nechť přijde cokoli, nechť mi nejbližší ráno, hodina přinese cokoli, na tom nemohu zprvu, když mi to je zcela neznámé, strachem a úzkostí nic změnit. Očekávám to tudíž s nejúplnějším vnitřním klidem duše, v naprostém tichu mysli. Ona zkušenost, která plyne z takového pocitu odevzdanosti vůči událostem v budoucnu, směřuje k tomu, že člověk, který tak klidně a v naprosté tichosti mysli žije vstříc budoucnosti a přece si svoji energii, svoji činorodost žádným způsobem nedá ovlivňovat, může co nejsvobodněji rozvíjet nejintenzivnější měrou síly své duše. Zmocňuje‑li se ho čím dál, tím více nálada, kterou jsme charakterizovali jako „odevzdanost“ vůči událostem přicházejícím k nám z budoucnosti, pak je tomu tak, jako kdyby z duše doslova padala překážka za překážkou.

Tomuto pociťování odevzdanosti se duše nemůže odevzdávat na základě nějakého přikazujícího výroku, ani z nějaké z ničeho vzaté libovůle.
Takové cítění odevzdanosti je výsledkem toho, co můžeme označit jako onu druhou náladu k modlitbě, která se obrací k budoucnosti a k jejímu průběhu proniknutému moudrostí. Je to odevzdanost tomu, co označujeme jako božskou moudrost v událostech. Je to jistota, kterou musíme probouzet ve svých myšlenkách, ve svých pocitech, v cítění a v našich podnětech života mysli (že k tomu, k čemu dojde, dojít musí a že to v některém směru musí mít dobré následky). Vyvolání této nálady v duši a vyžívání této nálady slovy, cítěním, myšlenkami, to je druhý způsob modlitební nálady, nálada modlitby odevzdanosti.

Z těchto nálad duše musí být brány podněty k tomu, co nazýváme modlitbou. Podněty k tomu jsou dány v duši samé, a – v podstatě vzato – nálada k modlitbě vchází do duše, která se třeba i jen málo pozvedá nad bezprostřední přítomnost.

Nálada k modlitbě, můžeme tak říci, je vzhlížení duše z časově pomíjivé přítomnosti k věčnosti, která v sobě obsahuje minulost, přítomnost a budoucnost. Proto je člověku toto pozvednutí zraku a života nad okamžiky přítomnosti tolik potřebné; proto dává Goethe promlouvat Faustovi ona velká, významná slova k Mefistovi:
„Kdyby okamžik mne zvábil k slovu:
jsi tolik krásný!, prodli jen – 

t.j, mohl‑li bych se spokojit se „životem v pouhém okamžiku“,

– pak si mne sevři do okovů,
pak rád chci býti utracen.“

Mohlo by se tedy také říci: je to nálada k modlitbě, kterou si Faust vyprošuje, aby se dostal z pout svého tovaryše Mefista.
Nálada k modlitbě nás tudíž vede na jedné straně k úvaze o našem úzce ohraničeném jáství, které pracovalo z minulosti do přítomnosti a které, když se na ně díváme, jasně ukazuje, jak je v nás nekonečně více, než čeho jsme dosud využili. Na druhé straně vede nás tato úvaha k budoucnosti a ukazuje nám, jak může z neznámého klínu budoucnosti vtékat do našeho „já“ nekonečně více, než co toto „já“ v přítomnosti již pojalo.
Do jedné z těchto nálad je zapotřebí uvést každou náladu k modlitbě. Chápeme‑li náladu k modlitbě tímto způsobem a modlitbu jako projev takové nálady, pak najdeme v modlitbě samé onu sílu, která nás vede nad nás. Neboť když v nás modlitba tak vystupuje – čím je jiným – než zasvitnutím oné síly v nás, která se chce pozvednout nad to, čím naše „já“ bylo právě v jednom okamžiku? A když je naše „já“ uchopeno jen tímto usilováním dostat se výše, pak v něm tato vývojová síla již žije.
Učíme‑li se z minulosti, potom v sobě chováme více, než čeho jsme použili, pak je naše modlitba výkřikem k božství: „Nechť je toto božství tu, nechť nás naplní svojí přítomností!“ A když jsme došli cítěním k tomuto poznání, pak je modlitba příčinou dalšího vývoje v nás. Pak můžeme přičíst modlitbu k vývojovým silám našeho vlastního jáství.
A právě tak tomu může být s náladou k modlitbě vzhledem k budoucnosti, když žijeme ve strachu a úzkosti před tím, co nám může přinést budoucnost. Neboť tu nám právě chybí ona odevzdanost, která proudí z modlitby, kterou vysíláme našim budoucím osudům vstříc a o nichž jsme řekli, že jsou nám přisouzené z moudrosti světa.

Takové odevzdávání se náladě odevzdanosti v nás způsobuje něco jiného, než když vysíláme strach a úzkost k tomu, co se k nám má blížit. Strachem a úzkostí se náš vývoj brzdí; vlnami strachu a úzkosti zapuzujeme to, co chce z budoucnosti vstupovat do naší duše. Žijeme‑li však s odevzdaností vstříc tomu, co chce z budoucnosti vstupovat do naší duše, tu se k tomu blížíme s oplodňující naději tak, že to do nás může vstupovat. Potom se ona odevzdanost, která nás zdánlivě činí malé, stává mocnou silou, která nás nese vstříc budoucnosti, takže budoucnost obsah naší duše obohacuje a pozvedá náš vývoj o nový stupeň výše.

Tak jsme pochopili modlitbu jako sílu působící v nás samých. Proto spatřujeme v modlitbě příčinu v nás, která vyvolává bezprostřední účinek, totiž zvětšení a rozvoj našeho „já“. Pak ani nepotřebujeme zevní působení nějak obzvláště očekávat, nýbrž je nám jasné: Modlitbou jsme ponořili do své duše něco, co můžeme nazvat osvěcující a zahřívající silou. Osvěcující silou proto, poněvadž osvobozujeme duši od toho, co se k nám blíží z budoucnosti; silou, která duši uschopňuje přijímat to, čeho se nám může dostat z temného klínu budoucnosti.
A zahřívající silou, poněvadž si můžeme říci: zanedbali jsme sice v minulosti přivést to božské v našem jáství k úplnému rozvinutí. Nyní jsme se však ve svém cítění tímto božstvím pronikli a božství může působit v nás. Nálada k modlitbě, která se v nás vynořuje z cítění vůči minulosti, vzbuzuje v nás ono vnitřní teplo duše, o němž vyprávějí všichni, kteří pociťují modlitbu v její pravdě. A osvěcující účinky ukazují se u těch, kteří znají pocit oddanosti v modlitbě.

Pozorujeme‑li podstatu modlitbu tímto způsobem, nedivíme se, že právě velcí mystikové středověku shledávali v odevzdávání se modlitbě nejlepší přípravu pro to, co hledali v mystickém pohřížení. Vedli náladu své duše modlitbou k onomu bodu, ve kterém se uschopnili dát v sobě zazářit již charakterizované „jiskérce“. Právě obrácením zřetele k minulosti může se nám stát pochopitelná ona hluboká vroucnost, ona podivuhodná intimita duševního života, která se může člověka zmocnit při pravé modlitbě. Vždyť je to přece prožívání a zažívání zevního světa, co nás sobě odcizuje; je to totéž, co v minulosti nedopouštělo, aby se v nás uplatňovalo to Mocnější – naše vědomé „já“. Vzdáváme se zevním vjemům, ztrácíme se v rozmanitostech zevního světa. To nás rozptyluje a to nedopouští, abychom se soustředili; to nedopouští, aby se v nás mohla rozvíjet mocnější, mohutnější Boží síla. Nyní však, kdy v sobě rozvíjíme v takové náladě vroucnost k Bohu, cítíme v sobě, že se v sobě nevzdáváme rozptylujícímu působení zevního světa. A to nás naplňuje nevyslovitelným, podivuhodným teplem onoho bytí v nás, které nás naplňuje vnitřní blažeností a co může být skutečně nazváno vnitřním prohřátím božstvím. Teplo ve vesmíru se u vyšších bytostí projevuje jako vnitřní teplo. Z nižších bytostí, které mají totéž teplo jako jejich okolí, se vyšší bytost teprve utváří tím, že toto fyzické teplo bytost v sobě hmotně uvnitřňuje. A podobně (jako je tomu s teplem ve vesmíru) – modlitbou vyvolané duševní teplo, činí z duševní bytosti ztrácející se v zevním světě, takovou bytost, která se sjednocuje v sobě samé.
V modlitbě se rozehříváme pociťováním Boha v sobě; a my se nejen rozehříváme, nýbrž my se v sobě intimně nalézáme.

Když pak, na druhé straně, přistupujeme k věcem zevního světa, tu se nám tyto věci v podstatě vždy jeví smíchány s tím, co můžeme označit „temným klínem“ budoucnosti. Neboť – kdo přihlíží k věcem přesněji, musí si říci: ve všem, čemu kráčím v zevním světě vstříc, je vždy obsaženo budoucno. Chováme‑li však v sobě strach a úzkost před tím, co nás může postihnout, všude nás vrhá něco nazpět. Zevní svět stojí před námi jako hustý závoj. Můžeme‑li však v sobě vyvíjet pocit odevzdanosti, náladu k modlitbě – k tomu, co předstupuje před nás z temného klínu budoucnosti, tu se můžeme dočkat toho, jak předstupujeme před všechny bytosti zevního světa s pocitem jistoty a naděje, který k nám proudí z pocitu odevzdanosti. Můžeme si pak říci vůči všem věcem: Je to moudrost světa, která nám bude ze všeho zářit vstříc. Kdežto jinak se na nás ze všeho, před co předstupujeme, dívá temnota; jinak vstupuje do našeho cítění temno. Nyní zjistíme, jak z cítění odevzdanosti povstává pocit, že, v podstatě vzato, z toho, po čem v duši toužíme a čeho si žádáme jako to nejvyšší, že ze všeho toho svítí nám vstříc moudrostí naplněný obsah světa. Můžeme si tedy říci: Je to naděje na osvícení z celého světa, která se v nás rodí z nálady odevzdanosti modlitby. A jako temnota nás uzavírá v nás samých, a jako nás obklopuje opuštěnost a omezenost ve fyzickém světě, když stojíme někde v noční temnotě a kolem nás se prostírá tma, tak se cítíme, když nadejde ráno a světlo nám proudí vstříc, jako bychom se vymístili sami ze sebe. Avšak ne tak – že bychom se ztratili, nýbrž tak, jako kdybychom mohli nyní vnášet do světa to, co je v našich duších nejlepším chtěním, nejlepší tužbou. Tak pociťujeme ono vzdávání se světu, které nám odcizuje nás samé, přemožené teplem modlitby, která nás s námi spojuje. A když převedeme teplo modlitby až k pocitu odevzdanosti, který může proudit modlitbou, pak se rozněcuje teplo modlitby ve světlo modlitby. Vystupujeme znovu ze sebe a víme: Když se nyní spojujeme se zevním světem a díváme se na všechno, co se nachází v okolním světě, pak se v něm necítíme rozptýlení a odcizení sami sobě; nýbrž pak cítíme jak to, co je v naší duši nejlepšího, proudí z ní; a cítíme se spojeni s tím, co nám záři z okolního světa vstříc.

Tyto dva modlitební proudy se dají vyjádřit ještě lépe obrazně než v pojmech. Tak např. když si vzpomeneme, co se ve Starém zákoně vypráví o Jakubovi – o onom mocném, duši rozrývajícím zápase Jakuba v noci. Jeví se nám to tak, jako kdybychom se sami vzdali mnohosti světa, ve kterém se naše duše zprvu ztrácí a která také nepřipouští, abychom se dostali k sobě. Když se pak úsilí nalézt sebe přece probudí, pak nadchází zápas vyššího „já“ s nižším jástvím. Tu se nálady střídají; vlní se nahoru, pak se však takto propracováváme právě onou náladou k modlitbě. A nakonec nadejde onen okamžik, který je nám líčen ve vyprávění o Jakubovi, že vnitřní noční zápas se v jeho duši vyrovnává, rozsvěcuje a harmonizuje, když mu počíná ranní slunce svítit vstříc. Tak skutečně působí v duši pravá modlitba.

Pozorujeme‑li modlitbu tímto způsobem, pak je osvobozena od veškeré pověry. Neboť tu máme co činit s tím, co přivádí k rozvoji nejlepší část naší duše, a co v naší duši působí bezprostředně jako síla. Pohlížíme‑li na věc tímto způsobem, pak je modlitba přípravným stupněm k mystickému pohroužení, jako je také toto mystické pohroužení přípravným stupněm ke všemu, co můžeme nazvat bádáním v oboru duchovna. A z dodané charakteristiky modlitby bude nám také patrné, o čem byla již častěji učiněna zmínka: že si vlastně v podstatě hromadíme ve své duši omyl za omylem, míníme‑li, že bychom mohli božství, doslova Boha, „mysticky“ v sobě najít. Do tohoto omylu upadali jednak mystikové, ale také i jinak křesťansky smýšlející lidé středověku. Upadli do této chyby proto, poněvadž se právě v dobách středověku nálada k modlitbě počínala prolínat sobectvím, oním sobectvím, v němž si duše praví: chci být dokonalejší a dokonalejší a nemyslet na nic jiného, než na toto stále větší zdokonalování. V podstatě vzato, jsou to jen dozvuky oné sobecké touhy po pouhé vnitřní dokonalosti, když se v theosofickém proudu (sešlému z cesty) mluví o tom, že člověk by mohl, jen když se odvrátí od všeho zevního, najít Boha ve své vlastní duši.

Viděli jsme, že zde máme dva modlitební proudy: jeden vede k rozehřátí našeho nitra, druhý pak v pocitu odevzdanosti zase ven do světa a vede k osvícení a k pravému poznání. Kdo tímto způsobem pozoruje náladu k modlitbě, brzy uvidí, že ono poznání, jehož dosahujeme obyčejnými prostředky rozumu, zůstává v jistém vztahu vůči jinému způsobu poznání neplodné. Kdo zná náladu k modlitbě, zná také ono stáhnutí se duše do sebe, kde se odpoutává od mnohosti světa, která ji rozptyluje; jak se soustřeďuje do sebe a v sobě samé a dožívá se toho, co můžeme označit – jako úplné uzavření se do sebe; – jako bytí v sobě, v němž duše vzpomíná na to, co je povzneseno nad okamžik a co zasahuje do ní z minulosti a budoucnosti. Kdo zná tuto náladu, ve které nastává „bezvětří“, utišení smyslů pro celé naše okolí, kde jen ty nejkrásnější myšlenky a city, jichž jsme schopni, udržují naši duši niterně soustředěnou, kdy snad nakonec mizí i to a v duši žije jen základní cítění, které nám ukazuje na dva směry: k Bohu, který se ohlašuje z minulosti a k Bohu, který se ohlašuje z budoucnosti. Kdo zná tyto nálady a dovede v nich žít, ví také, že jsou v duši takové velké chvíle, kdy si ona praví: nyní jsem jednou nepřihlížela k tomu, co dovedu svým myšlením vykonat chytrého, nepřihlížela jsem k tomu, co dovedu svým cítěním, nepřihlížela jsem k oněm ideálům, jichž se mohu chopit svým chtěním, k němuž jsem byla až dosud vychována; to všechno jsem z duše vymetla. Odevzdala jsem se svým nejvyšším myšlenkám a citům; také ty jsem ze své duše vymetla a dala jsem žít v sobě jen právě charakterizované základní náladě. Kdo zná tyto pocity, ví: Jako před nás předstupují divy přírody, pozorujeme‑li ji čistým zrakem, tak svítí do naší duše nové cítění, které jsme dosud nemohli postřehnout. Pak pučí v naší duši podněty vůle a ideály, které jí byly až dosud cizí; a v této základní náladě probouzejí se v ní také nejplodnější zárodky.

Tak nám modlitba může v nejlepším slova smyslu dát moudrost, které v dané chvíli sami ze sebe nejsme schopni. Může nám poskytnout možnost k pociťování, jež jsme si až dosud nemohli osvojit. A když modlitba vede naši výchovu dále, může nám dát sílu vůle, ke které jsme se až dosud nemohli vzchopit. Ovšem, chceme‑li v sobě chovat takovou náladu k modlitbě, pak musí v naší duši ožít největší myšlenky, nejkrásnější city a pocity, jichž jsme schopní (aby mohly v duši takovou náladu vyvolat). A tu lze stále znovu jen poukazovat na ony modlitby, které byly od nejstarších dob a v nejslavnostnějších chvílích dávány lidstvu.

V mém malém spisku „Otčenáš“ najdete podání jeho obsahu, z něhož je patrné, že v těchto „sedmi prosbách“ je obsažena všechna moudrost světa. Můžete si třeba stále myslet: v tomto spisku se praví o „Otčenáši“, že může „sedmi prosbám“ této modlitby rozumět jen ten, kdo zná nejhlubší prameny vesmíru; avšak naivní, prostý člověk, který se modlí „Otčenáš“, nemůže přece proniknout do těchto hloubek. Toho však ani není zapotřebí.
Aby „Otčenáš“ mohl vzniknout, k tomu bylo zapotřebí vyslovit z obsáhlé světové moudrosti slovy to, co můžeme nazvat „nejhlubším tajemstvím světa a člověka“. Poněvadž je to však v „Otčenáši“ obsaženo, proto to v jeho slovech působí. I tehdy, když ještě dlouho hloubkám této modlitby nerozumíme. To je skutečným tajemstvím pravé modlitby, že musí být čerpána ze světové moudrosti. A poněvadž je vzata ze světové moudrosti, proto skutečně působí, ačkoli jí nerozumíme. Můžeme jí porozumět, postoupíme‑li k vyšším stupňům, k nimž nás připravuje modlitba. Modlitba nás připravuje pro mystické pohroužení; mystické pohroužení pro meditaci a koncentraci, a odtud jsme pak směřováni k vlastní práci v oboru duchovního bádání.

Nelze považovat za námitku, řekne‑li se, že se přece musí nejdříve rozumět tomu, co se modlíme, má‑li modlitba mít správný účinek. To jednoduše není správné. Kdo rozumí ihned moudrosti květiny, těší‑li se z ní? Není zapotřebí ihned proniknout do její moudrosti, a přece se může do duše vlévat radost, když se na ni díváme. Aby tu byla květina, k tomu bylo samozřejmě zapotřebí moudrosti. Ale abychom měli z květiny potěšení, k tomu zprvu nepotřebujeme moudrost. A právě tak – aby mohla vzniknout modlitba, k tomu bylo zapotřebí moudrosti světa. Aby se však mohlo vlévat do duše ono působení, které bylo charakterizováno jako teplo a světlo (když tu již modlitba existuje), k tomu není zapotřebí moudrosti právě tak, jako jí není zapotřebí k tomu, abychom se mohli těšit z květiny. Co však z moudrosti světa nevzešlo, to by nemohlo mít tuto sílu. Již ze způsobu, jak modlitba působí, se nám ukazuje, jaké hloubky v sobě chová.
Má‑li se duše skutečně vyvíjet vlivem toho, co v ní žije, tu lze stále znovu poukazovat na to, jak může mít z pravé modlitby prospěch každý člověk, nechť stojí na kterémkoli stupni vývoje a výchovy. I nejnaivnější člověk, který snad nezná nic dalšího – než právě jen modlitbu, může dát působit modlitbě na svoji duši. Modlitba sama to bude, která vyvolá působící síly, které ho povedou výš a výše. Avšak s modlitbou nejsme nikdy hotoví, byť bychom stáli sebe výše, neboť modlitba může pozvednout duši vždy ještě o stupeň výše, než na kterém se již nachází. A „Otčenáš“ je modlitba, kterou se nejen modlíme, nýbrž která může také vyvolat mystickou náladu a která může být obsahem vyšší meditace a koncentrace. To by se dalo říci také o mnoha jiných modlitbách. 
Avšak ze středověku přešlo do naší doby něco, co může modlitbu a náladu k modlitbě poněkud znečistit a co lze označit slovem – sobectví.

Chceme‑li se modlitbou dostat pouze do sebe, chceme‑li se zdokonalovat jen ve svém nitru (jak to chtěl mnohý středověký křesťan, jak to snad ten nebo onen chce i dnes), když nechceme osvícením obrátit zrak zase i do světa, pak je modlitba něčím, co člověka současně od světa odlučuje a co jej vzdaluje a odcizuje světu. Tak tomu bylo u mnohých lidí, kteří používali modlitbu ve smyslu nesprávné askeze a poustevnictví. Tací lidé nechtěli být jen dokonalí ve smyslu růže, která se zdobí, aby zahrada byla krásná, nýbrž chtěli být dokonalí ve svém vlastním jáství, aby v duši našli vlastní blaženost.

Kdo v duši hledá Boha a nechce pak zase s těmito nalezenými silami vyjít do světa, shledá pak, že takové počínání se jistým způsobem mstí. A můžete v mnohých spisech – jejichž pisatelé znají jen jednu náladu k modlitbě, která vede k vnitřnímu rozehřátí (dokonce lze to sledovat až ke spisu Michaela de Molinos) – nalézt podivné popisování rozmanitých vášní a pudů, pokušení, nesnází a divokých choutek, kterých se duše dožívá právě tehdy, když vnitřní modlitbou, úplným vzdáním se tomu, co považuje za svého Boha, hledá dokonalost.

Hledá‑li člověk Boha jednostranně, chce‑li se blížit duchovnímu světu jednostranně, chce‑li rozvíjet jen takovou náladu k modlitbě, která vede pouze k vnitřnímu prohřátí a nehledá‑li také druhou náladu k modlitbě, která vede k osvícení, pak se musí dočkat toho, že se druhá strana mstí. Dívám‑li se jen s lítostí a se studem do minulosti – a říkám: ve mně je něco mocného, co jsem dosud nevtiskl do svých zážitků, čím se však nyní chci nechat naplnit, abych se stal dokonalý – pak se ovšem jistým způsobem dostaví ona nálada po dosažení dokonalosti. Ale to druhé, to nedokonalé, které sedí v duši, to se pak uplatňuje jako myšlenková síla; to pak vyráží na venek mnohem mocněji a projevuje se to jako svod a vášeň.

Ve chvíli, když se duše vážně našla ve vnitřním proteplení a ve vroucnosti k Bohu a potom hledá Boha ve všech dílech, v nichž se projevuje – kdy duše usiluje o osvícení, tu shledá, že se již dostává ze sebe ven, že se vzdaluje omezenému, sobeckému jáství a že nadchází pak její uzdravení a uklidnění vnitřních vášní a bouří. Proto je tak zlé, když se do nálady k modlitbě, do mystického pohroužení nebo do meditace vměšuje sobectví. Chceme‑li nalézt Boha a podržet si ho jen ve své duši, tu se ukazuje, že naše sobectví je nezdravé, že se udrželo i v nejvyšších snahách naší duše; pak se tato sobecká nálada mstí. Uzdravení můžeme být jen tehdy, když po nalezení Boha v sobě vyzařujeme to, co nyní v sobě chováme, neosobně do světa svými myšlenkami, city, naší vůlí a našimi činy.
Dnes můžeme často zaslechnout – a nestačí se dostatečně před tím varovat – zvláště na poli nesprávně chápané theosofie: božství nemůžeš najít ve světě. Vejdi však řádně do sebe, pak v sobě Boha najdeš.
Dokonce jsem jednou slyšel někoho (který rád lichotil svým posluchačům tím, že je upozorňoval na Boha v jejich duších) hovořit: „nepotřebujete se ničemu učit a dozvědět se něco o velkých tajemstvích světa; potřebujete jen zírat do sebe, pak najdete v sobě Boha.“
Proti tomu musí být řečeno něco jiného, co teprve vede k pravdě. – Jistý středověký myslitel našel vůči této náladě, která je správná jen tehdy, když je udržována v jistých mezích, následující slova:
„Ujasněme si to ještě jednou: nejškodlivější nejsou ty věci, které jsou nepravdivé, neboť co je nepravdivé, to se v lidské duši ukáže velmi brzy jako nepravdivé. Ale nejškodlivější jsou ty věci, které jsou za jistých předpokladů správné a které, užívá‑li se jich za nesprávných předpokladů, jsou naprosto nesprávné.“ 
V jistém smyslu je tomu tak, že člověk musí Boha hledat v sobě. A poněvadž tomu tak je, působí mnohem hůře, neudržujeme‑li takové hledání v určitých mezích, v nichž právě musí být udržováno. 
Středověký myslitel pravil: „Kdo by chtěl hledat venku ve světě nástroj, jehož chce používat, i když zcela přesně ví, že ho má ve svém domě – by byl pošetilý, kdyby tak činil. Právě takovým pošetilcem je však ten, kdo hledá k nalezení Boha nástroj všude venku ve světě, když jej má přece v domě, ve své vlastní duši.“ 
Ale pamatujme si dobře, že se praví: nástroj! Nehledejme Boha samého ve vlastní duši! Boha hledáme nástrojem; a tento nástroj nikde venku nenajdeme. Ten musí být hledán v duši – pravou modlitbou, pravým mystickým pohroužením, meditací a koncentrací na různých jejích stupních. A s tímto nástrojem je pak nutno přistupovat k říším světa. Pak nalezneme Boha všude: neboť se projevuje, máme‑li nástroj, jímž jej můžeme nalézt ve všech říších světa a na všech stupních bytí. Tak musíme hledat nástroj Boha v sobě; pak Boha najdeme všude.

Takové úvahy o modlitbě nejsou dnes oblíbené. Dnes slyšíme např. říkat: „Nuže, co může modlitba změnit na běhu světa!? Svět jde přece dál podle nutných zákonů, které nemůže měnit.“ 
Kdo chce poznat nějakou sílu skutečně, musí ji hledat tam, kde je. Dnes jsme hledali sílu modlitby v lidské duši a shledali jsme, že je něčím, co duši přivádí dál. Ten, kdo ví, že je to duch, který působí (nikoli fantastický, abstraktní, nýbrž konkrétní duch) a že lidská duše patří do říše ducha, ten také ví – že ve světě nepůsobí jen hmotné síly podle zevních zákonů, nýbrž že vše, co existuje jako duchovní bytosti, působí ve světě i tenkrát – když nejsou účinky těchto sil a bytostí zevnímu oku a zevní vědě postřehnutelné. Posilujeme‑li tudíž duchovní život modlitbou, potom můžeme očekávat účinky. Nastanou! Ale působení modlitby v zevním světě bude hledat teprve ten, kdo sám poznal sílu modlitby jako realitu, jako skutečnost.

Kdo to poznal, nechť učiní následující pokus. Nechť ten, kdo po deset let svého života silou modlitby opovrhoval, pohlédne na oněch (bez modlitby prožitých) deset let. A pak nechť pohlédne na druhou část (v níž poznal sílu modlitby), která také již uběhla a která také trvala deset let. Pak nechť porovná tato dvě desetiletí. Uvidí, jak se průběh jeho života změnil vlivem oné síly, kterou vléval do své duše modlitbou. Síly se projevují v jejich působení, v jejich účincích. Je snadné popírat síly, když jejich účinky ani nevyvoláme. Je oprávněn popírat sílu modlitby ten, kdo se ani nepokusil, aby v něm modlitba mohla působit? Anebo se má za to, že zná sílu světla ten, kdo ji nikdy nevyvíjel a nikdy se k ní nepřiblížil?
Sílu, která má působit v duši a skrze duši, se učíme poznávat jen jejím používáním.
Popisovat další účinky modlitby – to budiž mně dovoleno přiznat – k tomu přece ještě není v přítomnosti, byť bychom se do ní postavili sebe nepředpojatěji, vhodná doba. Neboť k pochopení toho, že např. společná modlitba, t.j, ono slévání se sil plynoucích z modlící se obce, má zvýšenou duchovní sílu a tím také zvýšenou skutečnost – aby to bylo pochopeno, k tomu zatím v našich současných poměrech prvky poznání ještě nejsou. Spokojme se s tím, čemu jsme dnes dali předstoupit před naše duše – jako vnitřní podstatu modlitby. To také stačí. Neboť ten, kdo má pro věc trochu porozumění, přenese se samozřejmě přes mnohé, co může být proti modlitbě uvedeno jako námitka.

Jaké jsou to námitky?
Vztahují se k mnohému. Tak např. se říká: Pozorujme činného člověka přítomnosti, který používá svých sil, aby svým spoluobčanům byl v každém okamžiku užitečný. A vedle takového sledujme jiného člověka, který se tiše stahuje do rozjímání a síly své duše přetváří v modlitbě. Takový člověk bude snad vzhledem k činnému člověku označen za zahaleče. Promiňte, řeknu‑li z jistého cítění pro duchovně‑vědecké poznání, že je tu ještě jiné hledisko. Vyslovil bych to groteskně ne však neodůvodněně. Kdo zná dnes souvislosti v životě, tvrdí, že mnohý, kdo napíše úvodník do toho či onoho časopisu, poslouží lidem lépe, než kdyby se modlil a pracoval na zdokonalení své duše (ač to zní groteskně). Člověk by si přál, aby se dnes lidé mohli přesvědčit, že by bylo moudřejší kdyby se modlili, místo aby psali úvodníky. Takto by se dalo postupovat vůči mnoha jiným moderním oblastem duchovního života.

K pochopení celého lidského života je zapotřebí pochopení oné síly, která se vyžívá v modlitbě. Modlitba, pozorujeme‑li ji podle její podstaty, patří k oněm věcem, které vedou člověka z pomíjejícnosti a konečnosti života k věčnosti. To pociťovali zvláště ti lidé, kteří našli cestu z modlitby k mystice, jako např. Angelus Silesius. Když se stal mystikem, děkoval za svoji vnitřní pravdu a krásu, vřelou vroucnost a zářící jasnost svých mystických myšlenek, jak je tomu např. v „Poutníku cherubínském“, přípravné modlitbě, která tak mocně působila na jeho duši.
A v podstatě vzato, čím je všechna taková mystika, jaká pronikla a prozařovala Angela Silesia?
Co je to jiného než nálada věčnosti, ke které nás modlitba připravuje? A něco z této nálady může tušit každý modlící se člověk, když modlitbou došel k pravému vnitřnímu klidu, k uvnitřnění; a pak zase k osvobození se od sebe samého. Je tu něco z oné nálady, která dává člověku vzhlédnout z pomíjivého okamžiku k věčnosti, která spojuje v duši minulost, přítomnost a budoucnost.
Zda‑li to modlící se člověk ví nebo neví – že, když vysílá modlitbu k té stránce života, ve které hledá svého Boha, pak budou pocity, city, myšlenky, slova, v nichž se jeho modlitba, jeho nálada k modlitbě vyžívá, pronikány tím, co žije v krásném výroku Angela Silesia a který v podstatě může jako božská vůně, jako božská sladkost pronikat každou modlitbou, byť i často neuvědoměle:

„Já sám jsem věčností, když z času vyjít mohu ,
když Boha v sobě mám a sebe poznám v Bohu.“
„Poznej sebe sám!
Vysvoboď se sám!“

II.

PRVNÍ KROKY K SEBEVÝCHOVĚ

Vodítkem pro toho, kdo se rozhodl opravdově pracovat na zušlechtění své duševní bytosti, aby mohl vstoupit na stezku vyššího pokroku, musí být nejdříve úsilí po pravém poznání sama sebe.

Jsou dva stupně:
1) sebepoznání nižší, které krátce označujeme jako „zrcadlení sama sebe“, t.j. překonání všedního, nižšího jáství; a
2) vyšší sebepoznání, které se rodí ze „zhoštění se sama sebe“.

Co je míněno nižším sebepoznáním?
Je to poznání našeho všedního jáství, toho, co již jsme, co v sobě nosíme; je to seznámení se s naším vlastním duševním životem. Je však zapotřebí si ujasnit, že na tomto stupni nemůžeme dospět ke svému vyššímu „já“, neboť když zíráme jen do sebe, shledáme tam jen to, jací jsme.
Jak si při tom musíme počínat?
Většina lidí je přesvědčena, že právě jejich vlastnosti jsou nejlepší. Kdo je nemá, je jim nesympatický. Kdo již vyrostl nad toto mínění, nejen teoreticky, nýbrž i svým cítěním, je již na cestě k pravému sebepoznání.
Dostaneme se nad zhlížení se v sobě postupem, kterého lze používat vždy, jen když si pro to najdeme denně pět minut času.

Musíme vyjít z následující věty:

Všechny vlastnosti jsou jednostranné; musíš poznat, kde jsou jednostranné a musíš se snažit je sladit.

Tak např. – kdo je pilný, nechť zkoumá, není‑li pilný na nesprávném místě. Také čilost je jednostranná; musíme ji doplňovat pečlivou rozvážlivostí.
Každá vlastnost má svůj protějšek, jehož je zapotřebí si osvojit a tak usilovat o zharmonizování sobě protilehlých vlastností. Např.: Spěchej s mírou, t.j, nežli skokem, lépe krokem; – buď uvážlivý, ne však líný atp.
Tak se počínáme dostávat sami nad sebe. To ale ještě k meditaci nepatří. Musíme si to však vydobývat jaksi souběžně, neboť právě to nám v našem meditačním životě velmi usnadňuje spojení s duchovními světy.
Tato harmonizace naší osobnosti spočívá zvláště v dávání si pozoru na drobné rysy naší povahy.

Tak např., kdo má ve zvyku nenechat druhého domluvit a každou chvíli mu vpadne do řeči, musí na to bedlivě dávat pozor a předsevzít si po šest neděl: „Nyní budeš, když mluví druhý, úplně mlčet, pokud to jen bude možné.“

Jsou lidé, kteří, nechť slyší cokoli, ke všemu mají své „ale“. Počínáme‑li si tak, uložme si rovněž po řadu neděl zdržovat se všech námitek. Zjistíme, že jsme si tím zabraňovali získávání prohloubenějšího poznávání mnohostranných jevů života.
Povšimněme si, jak mluvíme! Navykněme si nemluvit ani příliš hlasitě, ani příliš tiše.

Vědomé usměrňování takových stránek naší povahy, na které ani nemyslíme a které si ani neuvědomujeme, patří k intimnímu vývoji nitra. Čím více přihlížíme k harmonizaci našich drobných vlastností, tím lépe. Při svědomité kritice sama sebe přijdeme na mnohé, čeho je zapotřebí se zhostit.

Přivedeme‑li to pak dokonce tak daleko, že zvládneme nejen své morální, intelektuální nebo citové návyky, nýbrž i své zevní zvyklosti, potom je tato sebevýchova zvláště účinná.

Na tomto stupni nejde ani tak o probádání svého nitra v obyčejném smyslu, jako o zdokonalení vlastností, které jsme si dostatečně ještě neosvojili, jakož i o doplnění toho, co již máme, vlastností protilehlou.
Sebepoznání patří k nejtěžším úkolům, které má člověk naplnit v pozemském životě, a právě ti, kteří se domnívají, že sebe již znají nejlépe, se nejsnáze klamou. Právě oni jsou naplněni sami sebou, svým všedním „já“, a toto zírání jen na vlastní osobnost a z toho plynoucí stálé zdůrazňování toho „já“, „já“, to si musíme odvykat již v naší obyčejné mluvě.
Především si musíme odvykat představě, že na našem mínění záleží více než na mínění druhých.
Dejme tomu, že někdo je chytrý člověk. Když uplatňuje svoji chytrost ve společnosti lidí, kteří stojí mnohem hlouběji než on – je velmi nemístné, jestliže uplatňuje svoji chytrost, aby uspokojoval sám sebe. Právě takový člověk by měl působit z ducha těch lidí, s nimiž se stýká. Zvláště porušují toto pravidlo ti, kteří pro něco agitují.
K tomu všemu musí pak přistoupit to, co označujeme ve skrytém smyslu jako trpělivost. To souvisí se sebepoznáním. Velká část těch, kteří usilují něčeho dosáhnout, nedovedou skutečně čekat, poněvadž se domnívají, že jsou zralí přijmout již všechno. Tato trpělivost plyne z přísné sebevýchovy. A také to souvisí s prvním stupněm vedoucím k sebepoznání.

*    *    *

Vyšší sebepoznání počíná teprve tehdy, když počneme říkat: V tom, co je naším všedním jástvím, naše vyšší „já“ ani není (je obsaženo v celém světě, ve hvězdách, ve Slunci a Měsíci, v nerostech, v říši rostlinné, ve zvířatech). Praví‑li někdo, že chce pěstovat vyšší „já“ a odvrací se od světa, nechce‑li nic vědět o hmotnu, pak naprosto neuznává, že se vyšší „já“ nachází právě všude vně.
Nejde o to, abychom zírali do sebe, nýbrž musíme usilovat poznávat vyšší „já“, které září na nás.

Nižší „já“ praví: „Zde stojím a mrznu.“
Vyšší „já“ však říká: „Jsem jástvím také zimy a činím se studenou.“
Nižší „já“ praví: „Jsem tady, jsem v oku, které vidí Slunce.“ 
Vyšší „já“ však praví: „Jsem ve Slunci a slunečním paprskem se dívám do tvého oka.“

Vycházet ze sebe znamená – zhostit se sama sebe. Proto usiluje novodobé duchovně‑vědecké školení vyhostit nižší „já“ z člověka. V tom, co zde nejdříve působilo jako tzv. theosofie, byla zpočátku učiněna největší chyba tím, že se hlásalo: odvracet se od vnějšku a zírat do sebe. To je velkým klamem. Zde najdeme jen své nižší jáství (které se domýšlí, že je božské), které však božské není. Abychom mohli poznat to božské, musíme se dostat ze sebe ven. „Poznej sebe samého“ – znamená – „přemož sebe samého“.

*    *    *

Kdo začne pracovat na svém vnitřním vývoji, musí být pamětliv toho, že tím ubírá svému hmotnému a životnímu (éterickému) tělu síly. Kdyby se tak dělo bez potřebného zajištění trvale, musel by člověk onemocnět. Ano, došlo by dokonce i k úplnému vyčerpání sil. Kdo se tudíž při tomto vývoji nechce poškozovat fyzicky a morálně, musí tyto síly nahrazovat něčím jiným. Musí mít stále na mysli všeobecné světové pravidlo:

rytmus nahrazuje sílu!

To je důležitá okultní zásada. Dnes žijí lidé velmi nepravidelně zvláště ve svých představách a ve svém konání. Ale člověk, který by chtěl při své vnitřní výchově spoluprožívat rozptýlenost zevního světa, nemohl by uniknout nebezpečí, do něhož se vrhá jeho hmotné tělo tím, že se mu odnímá síla. Proto musí žák usilovat o to, aby vnesl do svého života rytmus. Samozřejmě nemůže si to zařídit tak, aby jeden den byl jako druhý; může však učinit toto: musí vykonávat jisté úkony zcela pravidelně.
Tak by měl každé ráno po probuzení konat svá meditační a koncentrační cvičení s naprostou pravidelností. Rytmus vnáší do svého života také každodenním večerním zpětným opakováním prožitého dne.
Připomeňme si jen, že celá světová soustava je založena na rytmu, že probíhá rytmicky. Všechno v přírodě je rytmické. Slunce, roční období, den a noc atd. Rostliny rostou rytmicky. Avšak čím výše postupujeme, tím méně je tu rytmu. Ještě ve zvířecí říši se setkáváme s určitými rytmy. Jen člověk se dostal do nerytmického, chaotického života. Příroda jej propustila. A tento chaotický život musí žák nyní učinit zcela vědomě opět rytmickým. A aby toho dosáhl, dostává se mu určitých prostředků, jimiž vnáší do svého fyzického a životního (éterického) těla soulad a rytmus. Ponenáhlu jsou jeho schrány uváděny do takového rytmu, který se při vystupování cítivého (astrálního) těla zase sám opravuje. I když jsou tyto schrány za dne z tohoto rytmu vytlačovány, vypuzovány, tu se za klidu opět samy uvádějí do správného chodu.

Aby žák mohl svůj život pevně opřít o trvale působící rytmus, je nutno si osvojit šest vlastností, které jsou nepostradatelnou přípravou pro jeho pokrok na cestě k vědomému prožívání duchovního světa.

„Snažíš‑li se udělat  jeden krok kupředu 
v poznání skrytých pravd, 
učiň zároveň tři kroky kupředu 
ve zdokonalování svého charakteru k dobru!“
                                    R. Steiner

III.

ZÁKLADNÍ POŽADAVKY

– které si musí sám sobě uložit každý, kdo se chce připravovat na cestu vnitřního vývoje.

V následujících šesti částech jsou uvedeny podmínky, jejichž splnění vytvoří základ pro vnitřní duchovní vývoj.

Nechť se nikdo nedomnívá, že by někdo mohl skutečně postoupit kupředu použitím jakýchkoli prostředků zevního nebo vnitřního života, nesplní‑li tyto podmínky.
Všechna cvičení soustřeďovací, meditační atp. se stávají bezcenná (v jistém smyslu dokonce i škodlivá), neusměrní‑li žák svůj život ve smyslu následujících požadavků.
Člověku nemohou být dány žádné síly; k vývoji lze přivést jen ty síly, které v sobě chová.
Samy sebou se nevyvíjejí, poněvadž máme tu co činit s překážkami zevního i vnitřního rázu.
Zevní překážky lze odstranit řízením se životními pravidly, která jsou uvedena dále.
Vnitřní překážky lze odstranit určitým odkazem k životu meditativnímu, ke koncentracím a pod.

1.

Kontrola myšlení

První podmínkou je osvojení si dokonale jasného myšlení.
Ke splnění této podmínky se musí žák každý den (byť by to bylo i jen na zcela krátkou dobu – může to být pět minut, čím déle, tím lépe) osvobodit od všeho těkání myšlenek.
Žák se musí stát pánem svého myšlenkového světa.
Člověk není jeho pánem, když zevní poměry, povolání, jakákoli tradice, společenské poměry, ano i příslušnost k národní pospolitosti, když denní doba, určitá denní konání atd. určují způsob jeho myšlení a toho, jak si své myšlenky podle nich spřádá.

Žák musí tudíž ve zvolené chvíli, zcela ze své svobodné vůle, vyprázdnit svoji duši od toku obyčejných denních myšlenek a z vlastního podnětu postavit do středu své duše zvolenou myšlenku.
Není zapotřebí si myslet, že to musí být nějaká vynikající nebo zajímavá myšlenka.
Čeho má být v okultním smyslu dosaženo, dosáhneme dokonce mnohem lépe, když zprvu usilujeme zvolit si myšlenku pokud možno nezajímavou, nevýznamnou.
Tím se samostatná síla myšlení, na které skutečně záleží, více podněcuje, kdežto myšlenka zajímavá myšlení strhuje již sama.
Je lépe, když cvičení kontroly myšlenek započneme např. jehlicí, tužkou a pod., než velkým Napoleonem.
Řekneme si: Nyní vyjdu z této myšlenky a přiřadím k ní z nejvlastnější iniciativy všechno, co s ní může být věcně spojeno.
Tím, že žák upíná své myšlenky na něco, co je pro něj docela známé, může si být jistý, že bude myslet věcně.

I ten, kdo se cítí na základě své vědecké výchovy „myslitelem“, neměl by pohrdat tím, aby se naznačeným způsobem učinil „zralým“ pro duchovní výchovu.

Když si např. určí, že bude přemýšlet o tužce, co vedlo k jejímu vynálezu, z jakých částí se skládá, jak se zpracovávají suroviny potřebné pro výrobu tužky, jak se její části spojují, atd., atd., ten jistě přizpůsobuje své představy skutečnosti více než ten, kdo chce přemýšlet třeba o původu člověka nebo o tom, co je život.
Zvolená myšlenka má být ke konci chvíle věnované cvičení právě tak živá a barvitá, jako na počátku cvičení, když byla postavena do duše.
Každý den si lze volit novou myšlenku, ale stejná myšlenka může být dále rozvíjena i po několik dnů za sebou.
Když jsme se vychovali k věcnému myšlení na lehce přehlédnutelných smyslově‑fyzických dějích, zvykne si myšlení na to, aby se snažilo být věcné i tehdy, necítíme‑li nad sebou vládu fyzicky‑smyslového světa a jeho zákonů.
Tím se odnaučíme v myšlenkách nevěcně blouznit.
Kdo se přemůže tak, aby nejméně po čtyři týdny vytrvale denně při svém cvičení soustřeďoval své myšlenky na zvolené věci a po tu dobu vylučoval všechny myšlenky, které s těmito předměty nesouvisí, vykonal v tomto směru mnoho.
Ke konci takového cvičení nechť se žák pokusí, aby si vnitřní pocit pevnosti a jistoty, který (při zjemnělé pozornosti) brzy zjistí ve své duši, přivedl plně k vědomí a pak nechť ukončí toto cvičení tím, že myslí na svoji hlavu a střed páteře (mozek a míchu) tak, jako kdyby onen pocit chtěl vlévat do této části svého těla.

Žák nechť si připomíná, že rytmus nahrazuje sílu.

Tento rytmus přivede k jeho působení jen vytrvalým, pravidelně denně konaným cvičením. Potom mu bude také usnadňovat překonávání mnohých překážek.

2.

Iniciativa v konání

Když se žák uvedeným způsobem vytrvale nejméně po jeden měsíc cvičil v kontrole myšlení, nechť pak přistoupí k plnění druhého požadavku.
Jako ve světě myšlenkovém, tak má duše být vládcem i v oblasti vůle.

Ve fyzickém smyslovém světě je to také život, sám, který tu vystupuje jako vládce. Dává člověku ty nebo ony potřeby, a vůle se cítí být podněcována tyto potřeby uspokojovat.
Při vyšší výchově si člověk musí navyknout, aby přísně poslouchal své vlastní příkazy.
Kdo tomu navykne, tomu se bude stále méně líbit, aby si žádal bezpodstatné věci. Neuspokojenost a nestálost v životě vůle pochází však od žádosti takových věcí, o jejichž získání si nečiníme jasné pojmy.
Má‑li se v duši člověka probudit jeho vyšší „já“, může taková nespokojenost přivést všechen život mysli do nepořádku.
Dobrým cvičením je dávat po měsíc v určitou denní dobu rozkaz: dnes, v té a té chvíli, vykonáš to a to. Dospějeme tak zvolna k tomu, že si rozkážeme čas vykonání a druh věci tak, aby pak provedení věci bylo zcela přesně možné. Tím se povzneseme nad ono zhoubné „chtěl bych to, chci ono“, přičemž vůbec nemyslíme na možnost provedení.

Nechť se tedy žák pokusí vymyslet si nějakou činnost, kterou by v průběhu svého dosavadního života zcela určitě nekonal, neboť příčiny jeho konání spočívaly až dosud z největší části v rodinných poměrech, ve výchově, v povolání atd.
Nechť si sám určí za svoji povinnost provádět tuto zvolenou činnost každý den.
Učiní proto dobře, když si zvolí takové konání, které potom musí být konáno každý den pokud možno dlouhou dobu.
A opět je lepší, když počne s nějakým zcela nevýznamným konáním, do něhož se musí doslova nutit; tak např., když si dá předsevzetí v určitou denní hodinu zalévat květinu, kterou si k tomu účelu koupil.
Po nějaké době si k prvnímu konání přibere úkol druhý, později úkol třetí atd., pokud mu to jeho všechny ostatní povinnosti, které nesmí být zanedbávány, dovolí.
Toto cvičení má být rovněž prováděno nejméně po jeden měsíc.
Avšak žák má, pokud to jen může, také v tomto druhém měsíci konat nadále cvičení prvního měsíce, i když to již nečiní jako svoji výlučnou povinnost, jako tomu bylo v prvním měsíci.
Toto cvičení nesmí však být zanedbáváno, jinak by žák záhy zjistil, že brzy pozbývá ovoce prvního měsíce a stará nedbalost nekontrolovaných myšlenek by se počala objevovat znovu.
Žák musí dbát, aby jednou získané výsledky svých cvičení již nikdy nepozbyl.

Absolvoval‑li žák cvičení v iniciativě konání, může si při subtilní, zjemněné pozornosti uvědomit ve své duši pocit vnitřního popudu k činnosti; tento pocit ať pak vlévá do svého těla tak, že ho nechá proudit tělem od hlavy až přes srdce.

„Zjednávej si chvíle vnitřního
klidu a uč se v nich rozeznávat
podstatné od nepodstatného!“

3.

Výchova k mírnosti a vyrovnanosti povahy

Ve třetím měsíci učiní žák středem svého života další cvičení, jímž se vychovává k jisté duševní rovnováze, k jisté klidnomyslnosti vůči všemu kolísání mezí radostí a bolem, rozkoší a žalem. Takový „výskot stoupající až do oblak a upadání do truchlivosti až k smrti“, to musí žák vědomě nahradit vyrovnanou náladou duše.

Žák dává na sebe pozor, aby ho nestrhovala žádná radost, aby jej nepřitiskl až k zemi žádný bol, aby ho žádný prožitek nestrhl k bezuzdnému hněvu nebo zlosti, žádné očekávání ho nevhánělo do úzkosti a strachu nebo do nesmírné radosti, žádná životní situace aby jej nevyvedla z rovnováhy, atd., atd.
Nechť se nikdo neobává, že takové cvičení by ze žáka učinilo střízlivce ochuzeného o účast na životě, že by z něj mělo učinit bytost lhostejnou nebo netečnou k životu. Z radostného se má duše radovat, smutné má duši bolet; má však dosáhnout toho, aby ovládala projevy radosti a bolesti, libosti a nelibosti.
Nemáme potlačovat oprávněnou bolest, nýbrž bezděčný pláč; nemáme potlačovat ošklivost nad špatným činem, nýbrž slepé zuření hněvu.
Je zapotřebí, abychom s účastí prožívali každou radost i každý bol, aniž bychom se však v těchto citech utápěli.
Usilujeme‑li o to, spozorujeme brzy, že se nestáváme tupější, nýbrž právě naopak vnímavější než jsme byli dříve pro všechno radostné i bolestné v našem okolí.
Máme‑li si tuto vlastnost osvojit, vyžaduje to ovšem přesné sledování vlastního duševního života po dlouhý čas.
Je zapotřebí dbát toho, abychom mohli radost i žal plně prožívat, aniž bychom sebe přitom ztráceli tak, že bychom dali tomu, co cítíme, bezděčný projev.
Jen takovým cvičením dospěje žák k tomu, aby měl ve své duši klid, který je nutný, aby při zrození a zvláště při činnosti svého vyššího „já“ nežila jeho duše vedle něho druhý, nezdravý život (jako jakýsi druh dvojníka).
Právě při těchto věcech se nemáme oddávat sebeklamu. Někomu se může zdát, že v obyčejném životě už v sobě chová určitý klid mysli a že proto takové cvičení již nepotřebuje. Právě ten má takovéto cvičení zapotřebí dvojnásob. Je totiž docela dobře možné být mírný, máme‑li proti sobě věci obyčejného života. Při vstupu do vyššího světa se však tím více může uplatňovat nerovnováha duše, která byla jen potlačena.
Je nutno právě bezpodmínečně poznat, že při duchovní výchově nezáleží ani tak na tom, co jsme se před tím domnívali již mít, nýbrž spíše na tom, že zcela zákonitě cvičíme to, co potřebujeme. Jakkoli se zdá, že si tato věta sobě odporuje, je správná. I když život v někom to a ono vychoval, pro duševní výchovu jsou potřebné právě takové vlastnosti, které jsme si vychovali sami. Jestliže život někoho naučil vznětlivosti, má se vznětlivosti odnaučit; naučil‑li však někoho život klidnomyslnosti, má se sebevýchovou vzchopit tak, aby výraz (projev) duše byl přiměřený přijatému dojmu. Kdo se nedovede ničemu smát, neovládá svůj život podobně jako ten, který je neustále drážděn k smíchu.

Kdo se takto cvičí v osvojení si vyrovnanosti svého duševního života, brzy zjistí, že se v jeho duši počnou vynořovat zušlechtěné vlastnosti.
Především pocítí při zjemněné pozornosti jednoho dne ve svém těle vnitřní klid. Tento klid (právě tak, jak je to uvedeno v předcházejících dvou cvičeních) potom vlévá do svého těla tak, že mu dá vyzařovat ze srdce do rukou, do nohou a nakonec k hlavě.
Samozřejmě to nelze v tomto případě konat po každém cvičení, poněvadž – v podstatě vzato – nemáme tu co činit s jednotlivým cvičením, nýbrž s neustálým sledováním hnutí svého vnitřního života.
Je zapotřebí každého dne aspoň jednou vyvolat v duši pocit tohoto vnitřního klidu, a pak tomuto cvičení dát vyzařovat ze srdce.
S cvičením prvního a druhého měsíce se pokračuje dále tak, jako v prvním a druhém měsíci.

4.

Cvičení v pozitivnosti

V dalším měsíci přibíráme jako nové cvičení tzv. pozitivnost.
Cvičení spočívá v tom, že se žák učí ve všech zkušenostech, bytostech a věcech vyhledávat to, co je v nich dobré, krásné, výtečné a pod.
Nejlépe nám objasňuje to, oč tu jde, perská legenda o Kristu Ježíši: Když Kristus Ježíš kráčel kdysi cestou se svými učedníky, spatřil na pokraji cesty již v rozkladu se nalézající psí mrtvolu. Všichni učedníci odvraceli od odpuzujícího obrazu hlavu. Jen Kristus Ježíš se u mrtvoly zastavil, v zamyšlení pozoroval psa a pravil: „Jak krásné zuby mělo to zvíře!“ Zatímco učedníci viděli jen to ošklivé, nesympatické, hledal Kristus Ježíš na zvířeti to krásné.
Tak musí žák denně usilovat o to, aby vždy a ve všem, u každé věci a bytosti vyhledával jen to kladné. Pak brzy zjistí, že i tam, kde se cítí odpuzován ošklivostí a pod., skrývá se něco krásného, že i ve zločinci se tají dobro, že i v šílenci se nějakým způsobem skrývá božská duše.
S tímto cvičením souvisí také zdržování se kritiky,
Nesmí se však na tento příkaz pohlížet tak, abychom označovali bílé jako černé a černé jako bílé. Špatné nemůžeme shledávat dobrým, omyl pravdivým, ale můžeme dospět k tomu, že nám špatné nebrání vidět dobré a omyl vidět pravdivě.
Je zde však rozdíl mezi posuzováním, které vychází pouze z vlastní osobnosti, kdy člověk usuzuje podle svých osobních sympatií. A je zde také stanovisko, ze kterého se žák s porozuměním a s láskou noří do bytosti druhého a všude se táže:„jak došel ten druhý k  tomu, že je právě takový, anebo že si právě tak počíná?“
Takové stanovisko samo vede ke snaze nedokonalému spíše pomáhat, než jej pouze kárat a kritizovat.
Námitka, že životní poměry u mnoha lidí vyžadují, aby kárali a soudili, nemůže tu být uplatňována. Neboť pak jsou životní okolnosti právě takové, že dotčený člověk nemůže projít správnou vnitřní výchovou. Mnohé životní poměry činí takovou okultní výchovu velkou měrou nemožnou. Člověk by si navzdory všemu neměl  žádat pokrok, který může být dosažen pouze za určitých podmínek.

Kdo se po celý měsíc vědomě obrací ve všech svých zkušenostech k tomu, co je v nich kladné, ten ponenáhlu zjistí, jak se do jeho nitra vkrádá pocit, jako kdyby se jeho kůže na všech stranách stávala prostupnou, a jak se jeho duše široce otevírá různým skrytým a jemným dějům v jeho okolí, které před tím jeho pozornosti zcela unikaly.
Jde právě o to, aby žák v sobě potíral nepozornost vůči takovým subtilním věcem; nepozornost přítomnou v každém člověku.
Zjistí‑li žák, že naznačený pocit se uplatňuje v jeho duši jako jistý druh blaženosti, pak nechť se pokusí přivést tento pocit ve svých myšlenkách k srdci a odtud ho nechá proudit do očí, odtud pak do prostoru a kolem sebe. Zjistí, že tím vstupuje k tomuto prostoru do intimního poměru.
Člověk doslova vyrůstá nad sebe. Učí se pohlížet na kus svého okolí jako na něco, co k němu náleží.
K tomuto cvičení je zapotřebí velmi mnoho soustředěnosti a především uznání, že všechno bouřlivé, vzněcující a náruživé působí na naznačenou náladu zcela ničivě.

Opakování cvičení předcházejících měsíců pokračuje tak, jak to bylo popsáno.

5.

Cvičení v nepředpojatosti

V pátém měsíci nechť se žák pokusí vyvinout v sobě takové cítění, s nímž lze nepředpojatě přistoupit ke každému novému zážitku, ke každé nové zkušenosti.

S čím se člověk setkává, když se lidé vyslovují o něčem, co právě uslyšeli anebo co se přihodilo (to jsem ještě neslyšel nebo neviděl, tomu nevěřím, to je klam, omyl a pod.) – taková stanoviska musí žák naprosto opustit.
Žák má právě všude usilovat o to, aby si při každé příležitosti od každé věci a bytosti dal říci něco nového. Jsme‑li ochotni použít naznačeného hlediska, jehož jsme dosud nepoužívali, lze se něčemu naučit od každého zavanutí větru, od každého listu, od každého dětského žvatlání.
Bude tedy lehce možné (vzhledem k takové schopnosti) zajít příliš daleko. Nemáme však nikdy pustit ze zřetele v určitém věku zkušenosti, jichž jsme o věcech nabyli.

Co prožíváme v přítomnosti, máme posuzovat podle zkušenosti z minulosti. To přijde na jednu misku vah. 
Na druhou však musí přijít u duchovního žáka ochota zakusit vždy něco nové. A především víra v možnost, že nové zážitky mohou odporovat starým.
Žák tudíž musí být připraven v každém okamžiku přijmout nepředpojatě každou zcela novou zkušenost. Co člověk až dosud uznával nebo poznal jako zákonné, co se mu až dosud zdálo být správné a možné – to mu nesmí být poutem, které mu zabraňuje přijmout nové pravdy.
Je to sice řečeno radikálně, ale vystihuje to plně, oč tu jde. Jestliže např. řekneme žákovi: „Poslyš, kostelní věž tam a tam stojí od dnešní noci docela šikmo.“ Tu si musí žák ponechat otevřená dvířka pro možnou víru, že se jeho dosavadní znalosti přírodních zákonů přece jen mohou rozšířit takovou zdánlivě neslýchanou skutečností.******
Kdo v tomto pátém měsíci používá své pozornosti k tomu, aby takto smýšlel, postřehne, že se mu vkrádá do duše pocit, jako kdyby prostor, o němž bylo mluveno při čtvrtém cvičení, nabýval jisté oživenosti, jako kdyby se v něm něco hýbalo. Tento pocit je mimořádně jemný subtilní.
Žák se má pokusit pozorně uchopit toto jemné chvění ve svém okolí a dát mu vstupovat všemi pěti smysly, jmenovitě očima, ušima a kůží, pokud tato v sobě chová tepelný smysl. Méně pozornosti budiž na tomto stupni esoterního vývoje věnováno oněm dojmům, které přicházejí z hnutí nižších smyslů: chuti, čichu a hmatu. Na tomto stupni není ještě dobře možno rozeznávat četné špatné vlivy, které se objevují na tomto poli mezi vlivy dobrými. Proto žák ponechává tyto věci pro další stupeň.

6.

Vnitřní rovnováha

V šestém údobí cvičení nechť se žák pokusí opakovat soustavně v pravidelném střídání stále znovu a znovu všech pět cvičení, pamětliv toho, že to, k čemu dospěl předcházejícími cvičeními, se musí stát jeho životní zvyklostí.
Tím vypěstuje ve své duši ponenáhlu krásnou rovnováhu. Potom zjišťuje, že případná nespokojenost se životem a bytostmi světa zcela vymizí.
V jeho duši bude pak žít smírná nálada vůči všem zážitkům, která se však ani v nejmenším nejeví jako nějaké zlhostejnění, nýbrž, naopak, teprve jej uschopňuje skutečně pracovat ve světě ke zlepšování a k pokroku všeho lidstva. Otevírá se mu klidné porozumění všem věcem, s nimiž se ve světě setkává. I chůze a jeho gesta se působením těchto cvičení změní; a jednoho dne zjistí, že se změnily i tahy jeho písma. Pak může říci, že se právě připravuje vstoupit na první stupeň stezky vedoucí vzhůru.
Domůže‑li se však někdo nějakými praktikami vyšších sil, aniž by před tím usiloval o osvojení si uvedených šesti vlastností, uvede se do zlého postavení.
V nynějším životě jsou duchovnost a tělesnost tak smíchány, jako když např. ve sklenici smícháme modrou a žlutou tekutinu.

Počne‑li člověk na sobě vnitřně pracovat, počíná v něm působit něco, co je podobné ději, když chemik od sebe odděluje dvě tekutiny. Podobně se od sebe odděluje duševno a tělesno. Pak ale člověk pozbývá dobrodiní této směsi.
Tím, že člověk, který žije obyčejným způsobem, tkví jeho duše ve fyzickém těle, není podroben náruživostem, které by byly příliš nepřirozené. Naznačeným rozdělením může však dojít k tomu, že fyzické tělo je se svými vlastnostmi přenecháváno samo sobě, a to pak může vést k různým výstřednostem.

Tak může dojít např. k tomu, že u někoho, kdo prochází vnitřním vývojem a nedbá pěstování svých morálních vlastností, mohou vystoupit věci, které by se u něho, když by dále zůstal při svém všedním životě, již neobjevily. Takový člověk se pak náhle stává ulhaný, prchlivý, mstivý atd. Objevují se u něho pojednou všechny možné vlastnosti, které před tím byly umírněné. A k tomuto může skutečně dojít, jestliže se člověk bez souběžně kráčející morální výchovy příliš zabývá okultními poznatky.

A ještě jednou je nutno zdůraznit dvojí:

Za prvé: Těchto šest cvičení zbavuje žáka škodlivých vlivů, které mohou být vyvolány jinými okultními cvičeními, takže mu zůstane jen to, co je pro něj příznivé.

A za druhé: Tato cvičení zajišťují vlastně pouze kladný úspěch meditativní a koncentrační práce. Dokonce ani pouhé sebesvědomitější plnění obecné morálky esoterikovi nepostačuje, neboť tato morálka může být velmi sobeckou tím, říká‑li si člověk: chci být dobrý, abych sám byl dobrý. Žák, usilující o esoterní vývoj, nekoná dobro proto, aby byl shledán dobrým, nýbrž proto, poněvadž se postupně naučí chápat, že jedině konání dobra může vývoj světa přivést kupředu, kdežto nerozum, zlo a ošklivé činy kladou pokroku lidstva a světa, tudíž celému vývoji do cesty jen překážky.

„Pane, nauč nás modlit se.“

IV.

O MEDITOVÁNÍ

V meditaci se lidská duše sama v sobě pozvedá k božským duchovním Mocnostem světa prožíváním některého duchovního obsahu, prožíváním něčeho z toho, čeho se nám dostalo od velkých vedoucích duchů lidstva anebo z duchovního obsahu velkých kultur, do čeho se člověk hrouží a co mu poskytuje na krátkou dobu prostředky ke spojení duše s božsky‑duchovními proudy světa.

Kdo medituje, i byť by se to dělo nejjednodušším způsobem a umožní v sobě v duchu přítomnost některého významného myšlenkového obsahu (nemůže to být libovolný duchovní obsah, nýbrž musí být takový, který pochází od Mistrů moudrosti a souladu cítění), kdo medituje a dá těmto obsahům žít ve svém srdci, prožívá splývání s vyšší duchovností; proudí jím vyšší síla, žije v ní.

Tak si člověk nejdříve vytváří sílu, aby tím posílil, pozvedl, oživil svoje obyčejné duchovní síly; a je‑li dostatečně trpělivý a vytrvalý, a dá‑li do sebe této síle vtékat – snad až k mravnímu a rozumovému posílení, pak nadejde také chvíle, kdy mohou být takovým meditačním obsahem probuzeny hlubší síly, které dřímají v každé lidské duši.
Od nejjednoduššího mravního posílení a zesílení až k nejvyšším oblastem jasnovidné schopnosti, jsou tu všechny možné stupně, jichž lze takovým meditováním dosáhnout.

Pro většinu lidí je dosažení vyšších stupňů jasnovidné schopnosti jen otázkou času, trpělivosti a energie. Je‑li meditace více východním způsobem pozvedání člověka k jeho Bohu, na Západě, zvláště v křesťanské pospolitosti, je to modlitba, kterou se ke svému Bohu pozvedá člověk, jenž se snaží svým způsobem nalézt vstup do vyšších světů.

Modlitbou se dosahuje téhož více citově.

Tak vidíme, že jak modlitbou, tak i meditací se vyhledává to, co můžeme označit jako spojení duše s božskými proudy, které protékají světem a co je na nejvyšším stupni označováno jako tzv. mystické spojení s božstvím. Začátek toho je v modlitbě, začátek toho je v meditaci.
Nikdy by se člověk nemohl spojit se svým Bohem, nikdy by nemohl vejít do styku s vyššími duchovními bytostmi, kdyby sám nebyl výronem těchto božsky‑duchovních bytostí.
Avšak jak v meditaci, tak i při modlitbě musí vždy zavládnout základní poměr duše člověka k jeho Bohu; vztah, který vyjádřil Kristus svojí modlitbou: „Otče, chceš‑li, odejmi tento kalich ode mne, avšak ne má vůle, ale tvá vůle se staň!“

To je základní křesťanská nálada modlitby.

Chceme‑li se modlit křesťansky, nechť si vyprošujeme cokoli, musí tato základní nálada žít v duši modlícího se (jako světlý mezitón).

Pak je skladba modlitby pouze prostředkem povznesení do vyšších oblastí ducha, aby člověk mohl v sobě pociťovat božské. Taková sestava modlitby způsobí vyloučení každého sobeckého přání a sobeckého podnětu vůle ve smyslu slov: „Ne moje, ale tvá vůle se staň!“
Dosáhneme‑li této nálady mysli jako skutečně pravé modlitební nálady, pak je křesťanská modlitba, jen částečně s citovým zabarvením, přesně týmž, čím je meditace. Původně nebyla křesťanská modlitba ničím jiným – než je meditace.

Meditace je jen rázu více myšlenkového a usiluje se jejím prostřednictví za pomoci myšlenek velkých vůdců lidstva dosáhnout souzvuku s božskými proudy, které proudí světem.

Modlitbou se dosahuje téhož způsobem více citovým.

*    *    *

Správný postup k meditování může být vyznačen takto:

Mezi nejdůležitější poznatky náleží pochopit „meditování“, vědění o ději, jímž lze stupňovat sílu myšlení. Ačkoli nás o tomto duševním pohroužení poučují již základní spisy, vyskytují se přece ještě pochybnosti. Proto nechť jsou zde uvedeny tyto poukazy.

Cvičící si zvolí nejdříve vhodnou myšlenku, pochopitelnou prostředky, které nám poskytuje obyčejný život a obyčejné poznávání. Potom proniká zcela k této myšlence, dosahuje jejího poznání, jasného pochopení jejího obsahu. Pak se hrouží stále znovu do této myšlenky a úplně se s ní sjednocuje. Žijeme‑li pak s takovou poznanou, pochopenou myšlenkou, sílí naše duše.
Nejde jen o to, abychom obsah zvolené myšlenky poznali, nýbrž abychom jej prožívali. Myšlenku poznáváme, když byla v duši jednou přítomna s dostatečnou silou přesvědčivosti. Má‑li přispět k pochopení duchovního světa, pak ji musíme, když jsme jí porozuměli, vždy opět a opět v duši oživovat, má‑li duši uvádět do stavu, který jí otevírá přistup do duchovního světa.

Duše se jí musí stále znovu zcela naplňovat, musí si v sobě uvědomit jen ji, přičemž vylučuje veškeré jiné myšlenky, vzpomínky, cítění a pod.

Soustřeďujeme‑li se takto opětovně na myšlenku, kterou jsme plně pronikli, potom se v duši zhušťují síly, které jsou v obyčejném životě určitou měrou rozptýleny; duše jim dává v sobě mohutnět. Tyto soustředěné síly se stávají pro duchovní svět a pro jeho pravdy orgány vnímání.

Je možno říci, že meditace spočívá v tom, že prožíváme myšlení jiným způsobem než obyčejným. Dnes prožívá člověk myšlení tak, že podněty k němu přijímá zvenčí.

Oddává se právě vnější skutečnosti. Když člověk vidí, slyší, hmatá, atd., pozoruje, jak přijaté vnější dojmy při jejich prožívání pokračují v myšlenkách určitým způsobem. Člověk se tu ve svých myšlenkách chová trpně, pasivně. Oddává se světu a myšlenky přicházejí.

Ale tímto způsobem člověk sám neučiní pokrok. Záleží na tom, aby myšlení počal prožívat! To se děje, když si člověk zvolí myšlenku, která je prostě přehledná, oživí si ji ve vědomí a cele na ni soustředí své vědomí.

Je zcela lhostejné, co tato myšlenka znamená pro vnější svět. Záleží pouze na tom, aby se vědomí soustředilo právě a pouze na tuto jedinou myšlenkou, aniž by se meditující oddával jakémukoli jinému prožívání.
Nezáleží na tom, zda‑li tato myšlenka znamená nějakou vnější skutečnost. Meditující si může na příklad myslet: „Moudrost je ve světě“, a má stále znovu používat celou svoji duševní sílu, aby si myslel „Moudrost je ve světě“. Zda‑li je tomu tak, na tom zprvu nesejde.
Dává‑li člověk působit síle své vůle např. na ruce, aby je uváděl v opětovný pohyb, nezáleží na tom, zda‑li jde o výkon, který je hrou, anebo který má význam pro svět; cvičící tím posiluje svaly své ruky. 
Meditující posiluje své myšlení, opakuje‑li tuto činnost vždy znovu bez ohledu na význam zmíněné myšlenky. Jestliže člověk usiluje stále znovu a znovu, aby zvolenou myšlenku oživil ve svém vědomí a když na ni soustřeďuje všechen svůj duševní život, tehdy jej zesiluje tak, jako se stupňuje síla svalů jeho paže, soustřeďuje‑li ji vždy znovu na tutéž činnost.

Meditující si musí zvolit myšlenku snadno přehlédnutelnou. Neboť není‑li jeho myšlenka jednoduše přehlédnutelná, setkává se s nejrůznějšími překážkami. Někoho by ani nenapadlo, jak mocná je sugestivní síla, která vychází ze životních vzpomínek a pod. V tom okamžiku, kdy se meditující chápe myšlenky složitější, přicházejí ze všech stran démonické vlivy, které vnuknou to či ono.
Cvičící si může být jistý jen tehdy, že žije v meditaci s plnou, jasnou rozvahou, s toutéž rozvahou, se kterou jinak působí v životě jako plně vědomý člověk, když si určil myšlenku skutečně přehlednou, ve které nemůže tkvět nic jiného, než co myšlenkově prožívá.
Natolik je rozhodující, zda‑li se meditující soustřeďuje na myšlenku přehlednou, anebo na myšlenku, která v něm nějak působí podvědomými podněty.

U někoho to trvá dlouho, u jiného krátce; to však záleží na schopnostech jednotlivce. Soustřeďuje‑li se člověk správně, posiluje tím svůj duševní život, pokud je životem myšlenkovým. Jako výsledek se pak po nějaké době objeví, že člověk neprožívá již své myšlení tak, jako v obyčejném vědomí. Obyčejně prožíváme své myšlenky tak, že jsou bezmocné. Jsou to totiž jen myšlenky. Soustřeďujeme‑li se, dosáhneme toho, že prožíváme myšlenky skutečně jako vnitřní bytí, jako prožíváme napětí svého svalu anebo vztáhnutí ruky, abychom uchopili některý předmět. Myšlení se v nás stává skutečností. Když takto pokračujeme, prožíváme pak v sobě přímo druhého člověka, o němž jsme dříve nevěděli.

*    *    *

Dobrou přípravou pro získávání duchovního poznání může být, když jsme častěji pociťovali, jaká posila spočívá v duševní náladě (vyvolané např. myšlenkou): „Pociťuji se jako myslící zajedno s proudem světového dění“.
Potom méně záleží na abstraktní hodnotě této myšlenky, ale mnohem více na tom, zda‑li jsme v duši často pociťovali posilující působení, jehož se dožíváme, když taková myšlenka silně proudí naším životem, když se rozšiřuje v duševním životě jako životodárný vzduch.
Nejde tu pouze o poznání, pochopení toho, co taková myšlenka obsahuje, nýbrž o její prožití! Tuto myšlenku jsme pochopili, byla‑ li jednou s dostatečnou silou přesvědčivosti v duši přítomna. Když však má přinést ovoce pro porozumění duchovnímu světu, tu musí být, když byla jednou pochopená, v duši stále znovu a znovu oživována. Duše se jí musí stále znovu a znovu naplňovat, musí mít v sobě jen ji, s vyloučením všech jiných myšlenek, citů, vzpomínek atd.
Takové stálé soustřeďování na plně proniknutou myšlenku stahuje v duši dohromady síly, které jsou v obyčejném životě rozptýlené; duše je v sobě zesiluje. Tyto soustřeďované síly se stávají pak postřehovacími orgány v duchovním světě a jeho pravd.

Z toho, co tu bylo naznačeno, lze poznat vlastní meditační děj. Nejdříve se propracujeme k myšlence, kterou můžeme pochopit prostředky, které nám poskytuje obyčejný život a obyčejné poznatky. Potom se noříme opět a opět do této myšlenky a zcela se s ní ztotožňujeme. Posílení získává duše žitím s takto poznanou myšlenkou.

Tu byla jako příklad zvolena myšlenka, která byla vzata z přirozenosti samotného myšlení. Byla zvolena jako příklad proto, poněvadž je pro meditování zcela obzvláště plodnou. Avšak vzhledem k meditování platí to, co tu bylo uvedeno, pro každou myšlenku, která byla popsaným způsobem získána. Pro meditujícího je zcela obzvláště plodné, zná‑li duševní náladu, která vyplývá z (naznačeného) vlnícího se duševního života. Tím dojde nejjistěji k pocitu, že byl ve své meditaci bezprostředně dotčen duchovním světem.

Tento pocit je zdravým výsledkem meditace a má svoji sílu vyzařovat do obsahu celého ostatního bdělého denního života. A to nikoli tak, jakoby tu bylo něco jako stále příjemný dojem meditační nálady, nýbrž tak, aby si člověk mohl vždy říci, že tím, když prožil meditaci, vplývá do celého jeho života určité posílení. Provází‑li nás však meditační nálada v denním životě jako stále přítomný dojem, tehdy působí na tento život účinky, které ruší jeho volnost; potom se rozlévá po životě něco, co jeho nepředpojatost narušuje. Tato nepředpojatost nebude pak ve chvíli meditace dosti silná, ani dosti čistá.

Pravý prospěch přináší meditace právě tím, že se svojí náladou vyzvedá ze všeho ostatního života. A působí v životě nejlépe, když je pociťována jako něco zvláštního, vyzvednutého.

*    *    *

Meditace a koncentrace nejsou nějakým zázračným počínáním; jsou jen pokud možno nejvýše vystupňovanými duchovními činnostmi, s jejichž počátečními stupni se setkáváme také v obyčejném životě.

Meditace je do nekonečna vystupňovaná oddanost, s jakou se setkáváme v nejkrásnějším cítění náboženského obsahu.

Koncentrace je do nekonečna vystupňovaná pozornost, kterou musíme používat také v obyčejném životě.

Pozornost znamená, že nenecháme své představy a pocity libovolně těkat po předmětech, že se vzchopíme soustředit všechen svůj zájem pouze na jednotlivý předmět.

Tato soustředěná pozornost může být vystupňována do nekonečna zvláště tím, když postavíme určité představy, které nám podává věda o duchovnu, do středu svého duševního života.
Tím může být náš duševní život, za nedbání všeho ostatního, všech starostí a trampot, všech smyslových vjemů a podnětů vůle, všeho cítění a myšlení po určitou dobu docela soustředěn na představy, které jsme si učinili středem svého duševního života.
Při tom musíme mít ovšem na mysli, že tu v prvé řadě ani tak nejde o obsah těchto představ, nýbrž o činnost, o vnitřní aktivnost, kterou při oddávání se takovým představám vyvíjíme. A je zapotřebí stále opakovaného, podle individuálního založení různě dlouho, často i po celá desetiletí konaného cvičení, až duše dostatečně zesílí, aby vyvinula ty síly, které v ní jinak dřímají a které v ní mohou být vyvolány právě do nekonečna stupňovanou pozorností a oddaností.
Co tu zvláště připadá v úvahu, je prožitek, ve kterém se duše vylíčenou činností čím dále, tím více uschopňuje odpoutávat se za meditace svojí duševně‑duchovní bytostí od fyzické tělesnosti. Tím dospějeme časem k tomu, že slova: „Nyní prožíváš sebe jako bytost duševně‑duchovní, aniž bys při tom používal svoje smysly a údy, nyní prožíváš sebe mimo své tělo“, nabývají smyslu.
Dosáhli jsme ve svém vývoji jistého plodného bodu, když jsme dospěli k tomu, že v tomto duchovně‑duševním prožívání pohlížíme mimo své fyzické tělo na vlastní tělesnost se vším, co na ní lpí ve fyzickém světě tak, jako když máme před sebou některý předmět fyzického světa.

Zpravidla se člověku podaří tímto způsobem nejprve uvolnit schopnost myšlení, schopnost představivosti duše od tělesných nástrojů, zvláště od mozku a nervové soustavy, takže se poznáváme ve svobodném spřádání celého v sobě spočívajícího myšlení, avšak mimo soustavu nervovou a mimo mozek.

První zkušenost nám přináší vědomí, že víme: Žiješ v myšlenkách v okolí své hlavy; žiješ a tkáš (spřádáš) tak, jako když sebe prožíváš, když používáš svého mozku jako nástroje. Nyní však víš zcela přesně, že tento život a spřádání v myšlenkové oblasti se děje mimo tvoji hlavu. V člověku zůstane obzvláště nezapomenutelný dojem (jestliže jej jednou prožil), dojem, který pociťujeme při ukončení meditace – dojem, jak při zpětném ponoření se do soustavy nervové a do mozku je obojí (jako hmota) odporující, takže se člověk musí mocí (násilím) ponořit do tělesnosti, když sebe před tím po nějakou chvíli prožíval mimo ni.
Co lze popsanou činností nejdříve uvolnit od tělesnosti, to je již uvedená myšlenková činnost v představách, což však ještě není citová a chtějící (volní) činnost duše, kteréžto její stránky, aby mohlo dojít ke skutečnému, pravému bádání v oboru duchovna, musí být rovněž osvobozeny od tělesnosti. K tomu jedině vede neomezené stupňování oddanosti.
Představu o této vystupňované schopnosti oddanosti nám dává přirovnání se spánkem, kdy lidská duše je při úplné nehybnosti těla od něho odpoutána a odevzdává se všeobecnému běhu světa. Do tohoto stavu spánku se nevměšuje nic z našeho vědomého myšlení, cítění a chtění. Tento přirozený stav musíme v meditaci vyvolat úsilím své vůle s tím rozdílem, že nás tu vystupňovaná schopnost odevzdanosti pozvedá do vyššího stavu vědomí.

Tímto chtěným počínáním duše musí badatel v oboru duchovna umlčet všechny smysly, takže – jako za spánku, odvrací pozornost od jakékoli vnímání zevního světa. Zatímco za spánku duše upadá do bezvědomí, nyní se probouzí pomocí duchovní schopnosti oddanosti v božském proudu všemoci k vědomí, které se jeví proti obyčejnému vědomí jako stav spánku.
Takovými duševními úkony (úplným zastavením života představ, který je vázán na mozek a na celé ústrojí mluvení) dosahuje badatel v oboru duchovna schopnosti vnitřně vyvíjet tutéž sílu, která se jinak projevuje na venek myšlením a mluvou.

Nejvhodnější dobou pro meditaci, pro meditativní pohroužení je ranní doba, krátce po probuzení.
Po probuzení máme svojí meditací usilovat co nejdříve znovu se ponořit do duchovního světa, avšak vědomě, jako se večer připravujeme ke vstupu do duchovna.
Při probuzení má meditující po několik okamžiků setrvat ve spočinutí v duchu, v duchovním klidu.
Činí‑li tak, rozněcuje se v něm posvátný oheň, vnitřní teplo, jehož je mu pro jeho duševní usilování zapotřebí.
V následné meditaci se však člověk má snažit utvářet myšlenky jasně, ostře, určitě, jako za plného vědomí a při uvážlivém konání. Přitom musí vlastní fyzický a éterický organismus zůstat nedotčen, poněvadž při správné meditaci dochází k tomu, že se prožíváme v nově se vyvíjejícím obsahu myšlenkové síly mimo fyzický organismus. Tím dospíváme v osobním prožívání ke vztahu relativní objektivnosti. Člověk pozoruje; a čeho se v éteru dožívá, to vzařuje do myšlenkových forem.

Jak dlouho máme meditovat? 
To nelze vyjádřit v časových pojmech. Setrvejme u každého slova tak dlouho, pokud můžeme z něho čerpat vnitřní sílu.

Máme meditovat celou svojí bytostí.

*    *    *
Světem proudí neustále proud duchovního života.
Dokud se však zabýváme obyčejnými denními myšlenkami, nemohou do nás tyto proudy vtékat.
Naše meditační slova jsou doslova branami do duchovního světa; jsou to okřídlení poslové, kteří pozvedají člověka do nadsmyslových říší. Chovají v sobě sílu otevřít naše duše tak, že myšlenky našich velkých vůdčích osobností, Mistrů moudrosti a souladu cítění, mohou do nás proudit.
Aby k tomu mohlo dojít, musí v nás vládnout hluboké ticho.
Slova, kterým dáváme po probuzení žít ve své duši a která nám byla dána velkými učiteli lidstva, nemáme však prožívat jako látku k hloubání. K přemýšlení o nich máme dosti času během dne.

V meditaci se musíme zcela zdržet přemýšlení o obsahu takových slov. Ale máme se vystříhat i toho, abychom neopakovali slova pouze mechanicky a beze smyslu. Spíše nám má být jasné, že tato slova otevírají naši duši pro vstupování božské bytosti do nás, jako kalich se otevírá, aby přijal do sebe paprsky Slunce.
Vznešené duchovní bytosti k nám za meditace proudí dolů; především však myšlenky těch, které nazýváme Mistry lidstva. Vedou nás a jsou nám za meditace blízcí. Mluví stále k lidem. Jejich hlas mohou však zaslechnout jen ti, jejichž duše jsou otevřené a kteří jsou připravení.

V noci nacházíme žáky s jejich Mistry na astrální úrovni – pokud člověk navázal svými meditacemi spojení se svým Mistrem, našel spojení, které jej k jeho Mistru vede. K tomu dochází za noci.

Každý člověk může pohroužením se do příslušných spisů dosáhnout účasti na takovém styku a tím také se svým vyšším „já“. Co za několik tisíciletí bude naším vyšším „já“, to nyní spočívá v lůně Mistrů. Abychom se tudíž skutečně seznámili se svým vyšším „já“, musíme je hledat tam, kde je můžeme nalézt již nyní; u vyšších individualit.

To je obcování žáka s Mistrem pomocí meditace.
Síla slov naší meditace nespočívá jedině v jejich obsahu, nýbrž především v jejich rytmu a jejich zvuku. To máme vystihnout; pak jimi zaznívá duchovní svět do naší duše.

Z tohoto důvodu nelze jen tak beze všeho převádět meditační průpovědi do jiné řeči. Co v sobě chová meditační věta v originálu, to je bezprostředně sneseno dolů z duchovních světů. Každá průpověď, každá meditační věta, každá modlitba má ve své původní řeči největší účinek.
Jakmile vnášíme pravý život do našich myšlenkových obrazů – učíme se tak žít ve zvuku slov. Toho lze dosáhnout jen tím, že si tvoříme o každém jednotlivém slově (pokud možno) smyslově pozorovatelné představy (např. při slově „čerpat“ – jak čerpáme z nádoby vodu). Tak se má v meditaci všem slovům dostat vnitřní, konkrétní život.
Všechny prostorové představy, které jsou jen na fyzické úrovni, musí být za meditace vyloučeny; kdežto všechno, co se připojuje ke smyslovým vjemům, jako barva, světlo, zvuk, vůně – to existuje i v astrálním světě. Z toho důvodu je dobré tvořit si, pokud možno, vjemové představy; neboť ve všem, co vnímají smysly, se projevují duchovní bytosti.

V barvách, tónech, vůních nechávají vytékat svou duchovní bytost. Tak např. při slově „světlo“ máme v sobě probouzet jasnou, světelnou představu, jak prožíváme, že na nás stékají dolů světelné proudy.
Když se tak hroužíme do určitých pojmů a  myšlenek věčnosti, vyvoláváme ve svém éterickém těle životodárná ústrojí vytvářející vjemy.
Podobně lze také meditovat o pojmu „moudrost“; nikoli však v nějakém pevně ohraničeném pojmu, nýbrž máme v sobě probudit pohyblivé citové představy (citového rázu). Meditujeme‑li správně o pojmu „moudrost“, potom do nás bude vtékat něco z této moudrosti samé, a dostane se nám osvícení z vyšších světů.

Dříve bylo možné pomocí mantramů, zvukem přivodit styk s božskými – duchovními bytostmi, světy.
Dnes může člověk smysly naplněnými „Slovem“ navazovat ve svém nitru spojení s Kristovou silou.
Podaří‑li se žákovi v jeho meditaci zcela se uzavřít před zevními vlivy a zevním hlukem, dovede‑li vypnout své hmotné tělo, pak žije jen v těle éterickém, astrálním a ve svém „já“. V naší meditaci nás to musí táhnout vzhůru do duchovních světů – jako magnetické fluidum. Potom se nalézáme ve správném duchovním rozpoložení, ve správném duchovním stavu. Zde však nezáleží na samotných slovech, nýbrž na tom, aby byly naplněny Kristovou silou, aby do nás proudil správný smysl z duchovních světů jako oživující síla.

Slova meditačních vět jsou volena tak, aby působila zcela neosobně, neboť jsou rouchem, šatem, do něhož se může halit světem proudící Logos. Těmto proudům Loga musí být přizpůsobena slova, a proto jsou také řazena určitým způsobem.

*    *    *

Naše meditace, probíhá‑li správně, v nás zanechává duchovní posilu. Nedomnívejme se, že tato posila tu není, když ji ještě nedovedeme pociťovat (vnímat). Mnohdy sklízíme teprve po letech ovoce, které jsme nečekali. Kdo se trpělivě spokojuje s málem a nežádá si chtivě a s netrpělivostí duševního růstu, bude vždy přijímat duchovní posilu. Každá meditace v nás totiž dříve či později vytváří posilující síly.

Při meditaci musí být všechno, co souvisí se zevním životem, ponecháno venku!
Branka, kterou procházíme za meditace, je úzkou štěrbinou. Všechno, co s sebou bereme a co jako myšlenka nepatří k meditaci, to všechno působí jako spalující oheň na to, co má v našem nitru vzklíčit. Pokušení brát takové myšlenky s sebou do meditace, je nesmírně veliké.
Protože se chceme svými meditacemi rychleji vyvinout k tomu, abychom svou prací na sobě mohli lépe pomáhat lidstvu v jeho vývoji výše, je právě meditace polem, do kterého se brzdící mocnosti snaží zasahovat všemožným způsobem, např. tím že nám vyvolají z paměti obyčejné, všední věci a pod. Zde máme okultní prostředek, jímž se lze uchránit proti nežádoucím myšlenkám a umlčet je.
Představme si – pokud možno nejjasněji – caduceus, Merkurovou svítící hůl ovinutou hady, kolem které se vine černý had. Pak si představme světlého hada, vinoucího se opačně vzhůru proti černému hadu. Černý had symbolizuje hmotné myšlenky, které nás ruší a které souvisejí s nižším jástvím, kdežto světlý had představuje božské myšlenky vyššího „já“. Postavíme‑li si tento symbol (jak se bílý had vine vzhůru proti černému hadu) před svoji duši v celém významu tohoto znamení, pak rušivé vlivy zmizí a budeme se moci nerušeně oddat meditaci.
Musí však být zdůrazněno, že nejde o to, abychom pokud možno rychle dosahovali pokroku. Mnozí žáci si za tím účelem žádají stále nová cvičení. Duševní síla člověka se však ukazuje v tom, že dovede setrvat dlouho u jednoho cvičení, a dovede z něho čerpat sílu... mnohdy po celý svůj život.

Každé meditační mantram v sobě chová velkou sílu, která vystačí na dlouho, aby probouzela dřímající životní síly. Čím dále žák pokračuje, čím více se v něm probouzejí duchovní síly, tím jednodušších cvičení se mu dostává.
Meditativní život spočívá především v tom, že obsah meditace necháváme stálým opakováním být přítomný v duši. Tím se stává meditace ustavičně působící silou, jako také kapka vody neustále dopadající na kámen, jej na konec vyhloubí.

Je‑li v naší duši meditace přítomná jen jednou nebo snad i desetkrát, nemůže zhustit vnitřní sílu, na které právě záleží. Jedině neochvějnou vytrvalostí a trpělivostí může se tato síla vyvinout tak, že postřehneme v sobě své věčné bytostné jádro. Neboť právě na této síle záleží – avšak lidé před ní častokrát prchají.

Síly duchovního světa můžeme do sebe přijmout jen tehdy, přinášíme‑li jim vstříc vnitřní klid. Můžeme si je uvědomit jen tak, že jim přicházíme naším životem představ vstříc.

Nesobecká meditace musí souběžně kráčet s roznícením všech citů. Musí se však postavit po bok zesílenému myšlení. Někteří mystikové se snaží úplně potlačit právě myšlenky a chtějí pěstovat jen svůj citový život.

Každý esoterik pokročí vpřed, koná‑li svá cvičení vytrvale, i když není spokojen s výsledky. Především jde tu o poctivou snahu. Meditací se stáváme jinými lidmi – dochází k tomu bezpodmínečně, i když to nepozorujeme.

*    *    *

Esoterní život lze chápat i tak, že pohlížíme na cvičení, která dostáváme, pouze jako na přídavek k obvyklému životu. Při tomto přístupu bychom ale zjistili, že pokrok není valný!

Rozhodnutí, které esoterně usilující má učinit, spočívá spíše v předsevzetí, že bude vše, s čím se setkává v obyčejném životě, spojovat se svým esoterním životem. Tím si vytvoří střed, z něhož řídí celý svůj život.

Meditací máme v sobě vyvinut mocnou sílu, která používá slov meditace jako nástroje, jímž ponenáhlu vytvoříme ve svém astrálním těle duchovní orgány, jimiž můžeme zřít duchovní okolí. Vjemy, které vtiskujeme svému astrálnímu tělu, se stanou trvalé teprve časem. Svoje astrální tělo můžeme přirovnat k pružné hmotě, která sice vtisky přijímá, která se však po nějakém čase zase vrací do své původní podoby.

Dojmy jsou do astrálního těla vtiskovávy za spánku, kdy „já“ a astrální tělo opustily tělo hmotné (fyzické) a éterické. Čím silnější a intenzivnější je naše meditace, tím silněji se tyto dojmy vtiskují do astrálního těla, až se konečně stanou trvalé, takže se z nich potom mohou vyvinout duševní orgány.

Učiníme‑li se hluší a slepí ke všem smyslovým vjemům, vyzvedáme za meditace pomalu své éterické tělo z těla fyzického a spojujeme se s Kristovou aurou, která je nyní aurou naší Země. Kdybychom se z hmotného těla vysunovali bez obsahu naší meditace, byla by naše duše jen sama se sebou. Nyní je však pronikána Kristem a člověk se dožívá Pavlových slov: „Nyní nežiji „já“, nýbrž Kristus ve mně.“

Meditování je středním stavem, jímž lze přemáhat vše, co je jednostranně luciferské a ahrimanské.

V osamělém myšlení a hloubání se skrývá luciferské vábení. V jednostranně na venek obráceném vnímání je ukryto ahrimanské pokušení. Ve své duši můžeme vytvořit střední stav, když učiníme své myšlenky vnitřně tak mocně živé, že je máme před sebou jako něco živého, jako když nějaký vjem slyšíme nebo vidíme. To je střední stav, kterého dosahujeme meditací.

Meditace není ani myšlením, ani vnímáním; je myšlením, které žije v duši tak živě jako vnímání; a je vnímáním, jehož předmětem vnímání jsou myšlenky – tedy nic zevního.

Mezi luciferským myšlenkovým prvkem a ahrimanským prvkem postřehování (vnímání) protéká život duše za meditace božsky‑duchovním středním stavem, který jedině v sobě chová pokrok vývoje světa.

Meditující člověk, který žije ve svých myšlenkách tak, že se v něm stanou živými silami, žije v božském proudu. Vpravo má pouhou myšlenkou, vlevo pouhé vnímání; nevylučuje ani jedno, ani druhé, nýbrž ví, že polarity se musí udržovat v rovnováze podobně, jako je trojúhelník určen součtem svých úhlů.

Meditace znamená: odevzdání se některé (právě pro naši individualitu) vhodné myšlence nebo citu, s nimiž se zcela ztotožňujeme.
Přirozeně se na této cestě lidské usilování velmi lehce ochromuje, poněvadž skutečně vyžaduje mnoho přemáhání to, aby se člověk mohl stále znovu věnovat těmto tichým a intimním úkolům. Ale časem vycítíme: až dosud jsi tyto myšlenky jen myslil. Nyní počíná myšlenka vyvíjet svůj vlastní život, svoji vlastní hybnost. Myšlenka počíná být vnitřním útvarem.

To je důležitý okamžik, kdy se dožíváme, že myšlenka se stává schránou reálné duchovní živoucí bytosti.
Tak si můžeme říci: tvé usilování tě přivedlo tak daleko, že jsi polem, na němž se vyvíjí něco, co se tebou probudilo k vlastnímu životu. Toto oživení meditační myšlenky je významným okamžikem. Žák zjišťuje, že se ho zmocňuje objektivnost duchovna; ví, že duchovní svět se o něho doslova stará; ano, že k němu přistoupil.

*    *    *

K čemu při sebe sama zapomínající meditaci dochází, to je něčím nejvýše významným. Tímto intimním meditačním dějem se dosahuje jemné spotřeby tepla. Každý meditační postup je spojený s jemným tepelným a světelným pochodem. Za meditace spotřebováváme teplo a světlo. Tím se právě v meditaci uskutečňuje životní děj.

Také při našem všedním myšlení dochází k tepelnému dění, které způsobuje vzpomínaní. K tomu však za meditace nesmí dojít.

To, co vnitřně spotřebujeme na teple a světle se nevtiskuje do našeho těla, nýbrž do všeobecného světového éteru (jestliže žijeme v čistém obsahu myšlenky). A to vyvolává v našem okolí zevní dění.
V pravé, opravdové meditaci vtiskujeme do světového éteru své myšlenky, útvary, takže při zpětném pohlížení na meditační dění nemáme co činit se vzpomínkou, nýbrž s objektivním postřehem (vjemem) toho, co vtiskujeme do světového éteru.
Kdo počně s pravým meditováním, žije v ději, který je současně světovým děním. Při tom dochází k následujícímu: Při meditování se spotřebuje teplo; tím nastává chlad. Světový éter se ochlazuje. A poněvadž se spotřebuje také světlo, světový éter je utlumován – vzniká temnota. Jasnovidně lze vždy vysledovat, že když člověk na některém místě meditoval, zůstane po něm stínový obraz, který je dokonce chladnější než okolí. Vykonal něco, co lze srovnat s otiskem na fotografické desce.
Když to uvážíme, porozumíme také, že člověk, který se ve svém příštím vtělení vrátí opět na Zem, shledá se ve světovém éteru se stopami svých meditačních myšlenek. Proto meditující stále více pociťuje: Ty nejsi pouze tím, kdo tu myslí, nýbrž děje se něco, v čem sice ty jsi, co se však odehrává mimo tebe jako něco trvalého. Toto pociťování sebe jako v atmosféře, jako ve tkající a bytostné atmosféře svých myšlenek, propůjčuje člověku jistotu pocitu: nacházíš se v duchovním světě, a jsi sám jen tkající článek ve všeobecném tkajícím působení božského světa. A to je pocit, na který je nutno brát zřetel, pocit, který se vybavuje v duševním klidu meditace: Ty nejsi sám, který to způsobuje – to je způsobováno! Počal jsi těmito vlnami pohybovat, ale tyto vlny se kolem tebe rozšiřují. Mají svůj vlastní život, jehož jsi jen středem.

*    *    *
To je zážitek, který nám otevírá poznání duchovního světa. Je to zážitek mimořádného významu, k jehož dosažení patří ovšem trpělivost, vytrvalost a odříkání. Tento zážitek stačí, aby člověk došel k plnému přesvědčení o objektivní existenci duchovního světa.

*    *    *

Nejdůležitější a pro náš vývoj nejvýznamnější chvíle v našem esoterním životě jsou ty, k nimž dochází po meditaci, když uvedeme svoji duši do „bezvětří“, abychom dali na sebe působit obsahu meditace.
Dejme v sobě obsahu naši meditace po jejím ukončení ještě po několik minut tiše doznívat! Máme usilovat o prodloužení těchto okamžiků, neboť naším „vyzvednutím sebe“ z okruhu našich všedních myšlenek a citů, tímto „vyprázdněním“ naší duše se spojujeme se světem, z něhož nám vystupují obrazy, o kterých musíme říci, že je nemůžeme srovnat s ničím v našem osobním životě.

Vyvoláme‑li v  sobě po každé meditaci pocit vděčnosti a úcty – pocit, který můžeme nazvat „modlitební náladou“ – a jsme‑li si při tom vědomi, jaké milosti jsme se stali účastní, tu již zjistíme, že jsme na správné cestě a jak nám duchovní světy přicházejí vstříc.

*    *    *

Jde tady právě o to, abychom cítili, že nezávisle na našem rozumovém životě v nás něco myslí, o čem můžeme říci: „Ne „já“, nýbrž „ono“ ve mně myslí.“ I když se nám takové myšlenky zprvu jeví málo významné, lze je zesilovat a podporovat pocity vděčnosti vůči vyšším mocnostem. Když si po každé, i sebe kratší takové chvíli řekneme: „Děkuji Vám, Vy Mocnosti vyšších hierarchií, že jste mně daly něco postřehnout“, pak se nám budou tímto cítěním vděčnosti, cítěním úcty množit takové chvíle, ve kterých se chtějí projevovat vyšší světy.
Potom si budeme moci to, co zprvu procházelo naší duší temně jako sen, podržet v paměti, a nakonec si takové stavy vyvoláme libovolně. Pak si ponenáhlu ujasníme, že toto myšlení je v nás vlastně stále nezávislé na našem rozumovém myšlení.
Vděčnost je miskou, kterou pozvedáme vzhůru k Bohům, aby ji naplnili svými divuplnými dary. Když ve své duši vyvíjíme s veškerou vážností pocity vděčnosti – potom tato vděčnost, tato milující odevzdanost k neviditelným duchovním dárcům života musí také existovat. Nejkrásnějším způsobem (jímž jsme vedení ze své bytosti k nadsmyslovým světům) je, když toto vedení probíhá za vděčnosti. Tato vděčnost ústí nakonec v uctívání a v lásce k Duchu – poskytujícímu lidstvu život. Z vděčnosti se rodí láska; a z lásky se rodí otevření srdce životu duchovních mocností, které pronikají život.

*    *    *

Když počneme na sobě s meditativní prací, musíme si tvořit jiné, nové představy o tom, čeho se budeme zprvu dožívat. Tak např. si stěžujeme, že se nám do naší meditace vtírají myšlenky, které nás obtěžují a vyrušují. Kdybychom však věc blíže uvážili, museli bychom poznat, že to je vlastně pokrok; že jsme se stali citlivějšími, poněvadž postřehujeme, že myšlenky toho druhu jsou silnější než my. Vedou nás k tomu, abychom v naší meditaci použili více síly, neboť jsou to luciferské bytosti, které v nás vyvolávají naše vlastní myšlenky. Tyto luciferské bytosti jsou v nás vždy; jsou jen přehlušovány vlněním našeho denního života v nás. Ticho, které v naší meditaci v sobě vyvoláváme, nám dává postřehnout, co je v nás ve všedním životě utlumeno.
Naše celá soustava, vztah našich schrán se díky naší meditaci mění. A i když ji konáme sebehůře a sebeneobratněji, přece jen tím vysouváme své „já“ a tělo astrální, jakož i část těla éterického z hmotného těla. Právě proto lze v nejbližších minutách po skončené meditaci dojít k povšimnutí si zážitků v éterickém těle, které jsou hodné pozornosti. Z vyšších světů k nám mohou přijít inspirace i pro hmotný svět. Záleží tu právě na našem úsilí

*    *    *

Cvičením meditování se staneme skutečně jinými lidmi; k tomu dochází bezpodmínečně, i když to nepostřehujeme. Ve všech cvičeních, nechť jsou podaná v knihách nebo ústně, totiž spočívají síly, které uvolňují éterické tělo a vysouvají je z fyzického těla. Něco jiného je, když si toho všímáme. Duše může skutečně již mít své orgány. Je však rozdíl v tom, zda ve svém duchovním okolí spí, nebo je bdělá. Aby se probudila a uvědomila se, k tomu potřebujeme sílu a přípravu.
Abychom k tomu dospěli, musíme si nejdříve položit otázku: čím je vlastně myšlení?

Je něčím nadsmyslovým; se svým myšlením jsme stále v nadmyslových světech. Žijeme ve sféře myšlení, ale my ji bezprostředně neprožíváme. Neboť to, co prožíváme, je pouze zrcadlení myšlení ve fyzickém těle. Mozek je zrcadlem! Esoterní výchovou má člověk právě dospět k tomu, aby prožíval samotné myšlení, nikoli jen myšlenky.

Dalším zážitkem potom je, že člověk pociťuje, jak z něho proudí všechno dobré, správné, pravdivé. Pociťuje to jako vrůstání do budoucnosti, jak to vytváří zárodek pro jeho budoucnost. Ale podobně z něho vystupuje i všechno nesprávné, špatné, nepěkné, co žák myslí a cítí. Toto vystupování pociťuje zcela reálně, a ví, že tyto z něho vystupující špatné myšlenky budou v budoucnosti dobrým myšlenkám potravou. Tak se učí rozumět, proč na něho v meditaci dotírá tolik zvrácených, nepěkných myšlenek a pocitů. Zlé mocnosti milují člověka, který meditováním postupuje kupředu; milují ho více než obyčejné lidi a upínají se k němu mnohem intenzivněji, aby jej zkazily. Kdo staví před svoji duši černý kříž se sedmi červenými růžemi, od toho musí zlé mocnosti ustoupit.

*    *    *

Svojí výchovou k vyšším stupňům ponechává žák, byť i jen na krátkou chvíli, svoje nižší „já“ sobě; nižším „já“, jímž žije v obyčejném životě, vchází do styku se zevním světem. Za meditace je ponechává sobě, odvolává mu strážce, který je jinak neustále kontroluje, který částečně reguluje jeho povahové vlastnosti, částečně je potlačuje anebo alespoň je udržuje na uzdě. Tím, že žák ponechává toto nižší „já“ samo sobě, byť by to bylo i na krátko, vylézají ze všech stran, ze skrytých koutů naší přirozenosti vlastnosti, o nichž máme za to, že jsme je již přemohli a jejichž přemožení se nám zdálo být lehké. Člověk se tudíž může určitým způsobem stát horším, nepodřizuje‑li se neustále nejpřísnější kontrole. My však máme být Bohům vděční za své nedostatky, neboť jejich potírání nás činí silnými a svobodnými. Když s nimi bojujeme vážně a neúnavně, snažíme se dostat se dále, pak v nás takové vady odumírají.

Ke zhoršení povahy však nemůže dojít, dbá‑li meditující dostatečně na sebe, na život a na své okolí. Především musí žák mít ve svých denních meditacích na zřeteli, že všechno jeho usilování spočívá v tom, aby dosáhl svého vyššího „já“. Má přemýšlet o tom, co toto jeho vyšší jáství je. Nemá se domnívat, že má svému vyššímu „já“ přinášet něco vstříc, nýbrž má k němu zaujímat stanovisko vyčkávání, má od něj všechno očekávat. V našich meditacích nás to má táhnout jako magnetické fluidum vzhůru do duchovních světů (potom jsme ve správném stavu myšlení). Avšak ani tady nejde o slova (slova jsou jen šatem), ale o to, aby z nich proudil do nás z duchovních světů správný smysl. Jde o to, abychom byli plní porozumění, naplnění Kristovou silou.

*    *    *

Čeho se člověk vnitřně v meditaci a koncentraci dožívá, to působí na astrální tělo tak, jako světlo na fyzické oči, zvuk na fyzické ucho, poněvadž oba smysly byly vytvořeny světlem a zvukem.

Vnitřními zážitky meditace se astrální tělo zcela přeorganizuje. Vyvolávají (oživují) se v něm poznávací ústrojí vyšších světů, „lotosové květy“ (podobně, jako je tomu u fyzických smyslů světlem a zvukem). Tyto orgány se v astrálním těle zpevní tím, že se otiskují do éterického těla. Dokud je životní (éterické) tělo v těle fyzickém, je velmi těžké, aby se v něm otiskovaly zážitky astrálního těla. Zvláště v dřívějších dobách nebylo možné, aby se to, co se v astrálním těle vytvářelo meditací a koncentrací, otisklo v éterickém těle, dokud bylo spojeno s tělem fyzickým. Uvážíme‑li, že fyzický svět je tu pro nás jen proto, že do fyzického těla byly vcizelovány jeho smyslové orgány, nebude to nijak obzvláště podivné, praví‑li se, že do vyšších článků člověka (do těla éterického a astrálního) se taktéž vestavují podobná vyšší ústrojí. (Podrobnosti v knize Rudolfa Steinera „Jak poznáváme vyšší světy“, kapitola „O některých účincích zasvěcení“.) Fyzické tělo člověka je dnes již uspořádáno; jeho vyšší schrány dosud tak uspořádány nejsou. Kdo usiluje o zasvěcení, u toho se tyto orgány vytvářejí. Aby k tomu došlo, je nutno zmocnit se astrálního těla tam, kde je lze mít v jeho čistotě. Vyzvednutí éterického těla není v naší době nikterak lehké.

Při vystoupení éterického těla se nejdříve s fyzickým tělem děje něco podobného jako s rostlinou, které se po nějaký čas ubírají její šťávy. Zasychá; a tak částečně „zasychá“ (fyzicky to však nelze postřehnout) i fyzické tělo člověka. Chová‑li v sobě vlohy k onemocnění, tu se pak tyto projevují. Když však prosycujeme své éterické tělo duchovními pravdami, přijímá tím nové síly, které působí zase ozdravně na tělo fyzické. Soustavným meditováním máme dosáhnout toho, aby se v éterickém těle otiskem z těla astrálního vyvinuly vnitřní vnímací orgány.

*    *    *

Nezapomínáme‑li ve svém životě ani na okamžik, že meditace se stala součástí našeho denního života, že tudíž meditovat musíme, potom v nás žije ta pravá nálada k meditování.

Je nutno se natolik vžít do meditace (i když meditujeme sebe kratší dobu), že nás při tom ostatní život neruší a že se cele pociťujeme jako meditující. A když jsme snad na svoji meditaci pozapomněli a později přijdeme na to, že jsme to opomenuli (a jsou takové okamžiky v životě, kdy zapomeneme), pak musíme mít pocit studu, jako bychom se styděli, kdybychom měli kráčet nazí po ulici plné lidí.

Potřebu denní meditace bychom měli chápat tak, že nemá být v našem životě ani jednoho dne, kdy jsme opomenuli meditovat. A když přijdeme na to, že se tak nestalo, musíme se zastydět.

*    *    *

Prožitkem, který je při skutečném navázání vztahu s duchovním světem nejdůležitější a ke kterému musí dojít velmi záhy, je setkání se Strážcem prahu.

Toto setkání se Strážcem prahu musí být žákem bráno mimořádně vážně, neboť by mu mělo být (o tomto) jasno, že dokud nemůže vyvíjet takové cítění, které souvisí se setkáním se Strážcem prahu, nemůže vůbec dojít k tomu, co je vpravdě pravé poznání.

Člověk může mít za to, že k určitým poznatkům lze dojít bez otřesných dojmů z vlastního sebepoznání. Ale čeho člověk dosahuje bez tohoto otřesu, to nejsou pravé poznatky.

Pravé snahy po poznání dosáhneme teprve tehdy, když se povzneseme nad to, co nám poskytuje pouze smyslový svět. Kdo se však příliš záhy, t.j. s nesprávným myšlením přibližuje k tomuto poznání, nedosáhne ho správně a vyvolá tak škodlivé účinky nejen pro sebe, nýbrž i pro svět. Skutečné poznání lze dosáhnout jen tehdy, přistupujeme‑li k němu s pravou přípravou, s uvnitřněným smýšlením a s pravou, opravdovou snahou po něm.

*    *    *

O zpětném vzpomínání na prožitý den

Večer před usnutím se máme připravovat na to, že vstupujeme do duchovních světů, avšak nikoli sobeckou modlitbou, nýbrž s náladou vděčnosti, že jsme opět přijímáni do lůna duchovních bytostí. Přitom cvičení ve zpětném vzpomínání na události prožitého dne hraje důležitou roli.

Prožitý den máme v sobě procházet v obráceném pořadí v obrazech, odzadu dopředu, od večera do rána.

Přitom se máme při každém prožitku, který jsme měli ve dne, tázat: Učinil jsem to správně ? Neměl jsem to snad učinit ještě lépe?

Jedno je však při zpětném vzpomínání důležité, totiž, abychom se učili dívat se na sebe jako na cizince, jako kdybychom sebe pozorovali a posuzovali z venku. Máme celkově usilovat o to, vytvořit si pokud možno úplný obraz svého života za dne.
Tak např. vidíme se, jak kráčíme po ulici domů. Snažme se vzpomenout si, jak jsou domy, kolem kterých jsme kráčeli, postavené za sebou, kolem kterých výkladů jsme přešli, které lidi jsme potkali, jak byli oblečeni, jak jsme vypadali my. Pak se vidíme, jak vystupujeme z obchodu, která prodavačka nebo prodavač nás obsluhoval, jak byli oděni, co k nám promluvili atd.

Při takových podrobnostech se musíme velmi namáhat, ale právě tato námaha zvyšuje síly naší duše. Nemusíme se domnívat, že pro takové vzpomínání je zapotřebí hodiny. Ze začátku si samozřejmě vzpomeneme jen na málo věcí. Nakonec však dokážeme, že celý den přejde jasně (jako pohybující se obrazy, se všemi podrobnostmi) v naší duši v pěti minutách. Je však zapotřebí o to trpělivě usilovat. Kdo nechá své denní události přejít kolem sebe jen povrchně, tomu toto cvičení není nic platné.

Tímto cvičením má být dosaženo následujícího:

Vykonal‑li člověk dlouhou cestu a chce‑li na jejím konci přehlédnout prošlý kus, může tak učinit dvojím způsobem: může být k němu obrácen zády a pokusit se vzpomenout si na to, co je za ním. Ale může se také otočit, aby prošlou cestu také přehlédl. Na prošlé časové údobí si zprvu můžeme vzpomenout jen s použitím své paměti, ale nikoli se na ně zpětně dívat. Ale zpětné pohlížení, které známe jen v prostoru, je možné i v čase. Touto cestou se učíme číst v akáša‑kronice, kde je zaznamenána každá událost. Zprvu poznáme z toho jen to, co se týká nás (než se naučíme poznávat také něco jiného).

S tím souvisí také přeměna paměti, která se u  esoterně usilujícího ve své abstraktní formě ztrácí, při čemž se na místo ní objevuje nová. Je to schopnost zřít minulost bezprostředně, takže člověk již nepotřebuje svoji obyčejnou paměť. Dobrým školením paměti je, když si před usnutím přečteme asi sedm řádků z „Tajné vědy“ a obsahově si je vtiskneme do mysli, aniž se jim naučíme nazpaměť, načež si je ráno zase vyvoláme v paměti. Tímto cvičením dosáhneme jisté obratnosti, která působí na paměť blahodárně a posilňuje ji.

Co se při tomto zpětném opakování prožitého dne děje, je tvoření duchovních obrazů, které bereme s sebou do duchovních světů jako extrakt. Že se to musí dít ve zpětném pořadí, to souvisí s plynutím času v duchovním světě, což se děje také zpětně, t.j. vzhledem k fyzickému postupu času, opačně. Tím může duchovní svět proudit do nás snáze. Obyčejným myšlením dopředu se vzpíráme duchovním světům a odsunujeme je od sebe.

*    *    *

Stížnost mnohých esoteriků, že při svých večerních meditacích usínají, je neopodstatněná, neboť to může také znamenat i jistý pokrok. Přirozeně máme se snažit zůstat bdělými, ale nemusí to být vždy chyba, když při večerní meditaci usneme. Mnohdy dochází k tomu, že se po usnutí ve cvičení pokračuje. Probudíme‑li se v noci, máme se pokusit vzpomenout si na cvičení, a na to místo, kde jsme je usnutím přerušili. Lze nabýt pocit, jakoby cvičení mezitím na nás dále pracovalo. Je‑li tomu tak, pokusme se vzpomenout si, co v tomto mezidobí na nás pracovalo – což může ponenáhlu přivodit vědomý vstup do duchovního světa.

Je zapotřebí také ještě dbát na to, že nemáme meditovat mezi dvanáctou a jednou hodinou v noci, poněvadž se v této hodině spojujeme se škodlivými vlivy.

*    *    *

Než počneme s meditací, má nám být jasné, budeme‑li mít dosti času, abychom ji mohli nerušeně ukončit. Není dobře ji přerušit, poněvadž si ji může přivlastnit Ahriman. Rovněž se k tomu poskytuje příležitost, koná‑li se meditace bezmyšlenkovitě.

S novou meditací nemáme začínat při ubývajícím Měsíci; nejlépe teprve dva dny po novu.

Dříve nebo později se musíme v meditaci naučit správně poznávat duchovní světy, ale také si máme být pamětliví toho, aby k tomu došlo ve správném myšlení, nikoli ze zvědavosti, nýbrž abychom pomáhali lidstvu.

Do duchovních světů si nesmíme brát nic ze svých sympatií a antipatií, ani své drobné starosti; jde o to se jim otevřít a dát jim k sobě přistupovat správným způsobem.

*    *    *

Esoterní práce má největší význam pro vývoj světa, ale také i pro jednotlivého člověka, byť by se nacházel i v tom nejprostším sociálním postavení.

*    *    *
Meditace před usnutím

Usínám (Es gibt sich selbst zurück die Seele...)

Než se probudím, bude moje duše
v duchovních světech.
Tam se setká s vůdčí bytostí
mého pozemského života,
která je v duchovním světě,
která se vznáší kolem mé hlavy.
Tam se setkám se svým géniem.
Než se probudím, měl jsem
své setkání s géniem.
Mávání perutí mého génia
dotklo se mé duše.

V.

VYSVĚTLENÍ NĚKOLIKA HLAVNÍCH CVIČENÍ

1.

„Já jsem“ a tvůrčí duchovní síly

Kdo usiluje o esoterní vývoj, tomu musí být především jasno, že v jistých nejjednodušších větách je skryta síla, která působí tím, že žák dá těmto větám žít ve své duši. Nevystihne to pravé, kdo chce takové věty pochopit jen rozumem. To potom k němu hovoří zpočátku velmi málo. Žák musí po jistou dobu celé své nitro nechat naplněno takovými větami; musí se jim oddat všemi svými duševními silami. Takovou větou je „Ich bin“ („Já jsem“).

V této větě tkví skutečně celé tajemství nynějšího lidského bytí. Takovou větu může totiž vnitřně myslit, cítit a chtít jen bytost, která má takovou zevní podobu jako nynější člověk. U takové bytosti se podoba musela vytvořit tím způsobem, že všechny v těle působící síly směřují k tvaru, který se směrem dopředu stane vyklenutým čelem. Toto dopředu vyklenuté čelo a „Já jsem“ patří k sobě. V dřívějších vývojových dobách lidské podoby zde existoval stupeň, na němž se čelo ještě nevyklenulo dopředu. Tehdy ještě nemohlo být toto „Já jsem“ myšleno, cítěno a chtěno. Bylo by naprosto nesprávné, kdybychom se domnívali, že vylíčená podoba těla by vyvolala toto „Já jsem“ . Ono „Já jsem“ tu již bylo před tím. Nemohlo se jen vhodnou podobou vyjádřit (projevit). Jak se dnes projevuje tělesná podoba člověka, tak se před tím projevovala v duševním světě. Právě síla toho „Já jsem“, se v určitém období dávné minulosti spojila s tehdejším lidstvím, které ještě nemělo dnešní utváření čela. Tato síla „Já jsem“ pozvedla dřívější podobu čela k dnešní. Tak může člověk jistým pohřížením se do „Já jsem“ pocítit v sobě sílu, která jej do jeho nynější podoby sama vytvořila. Tato síla je vyšší silou než síly, které chová člověk v sobě ve svém obyčejném životě. Neboť je to duševní tvůrčí síla, která z duševna vytváří tělesno.

Proto se esoterně usilující člověk musí na krátkou chvíli docela vžít do tohoto „Já jsem“. Musí to „Já jsem“ myslet a při tom současně prožívat v sobě něco jako „těším se, že jako samotná bytost mohu spolupůsobit na svět“. Stěsná‑li se to všechno v jeden jediný vnitřní akt vědomí a přitom člověk současně svou celou sílu vědomí přeloží do krajiny čela a pod ním ležící vnitřní části mozku, potom se skutečně přenese do vyššího světa, z něhož došlo k vytvoření čela.

Žák se nesmí jen domnívat, že si snad může z dneška na zítřek dobýt vyšší světy. Naopak musí spíše mít trpělivost toto pohřížení pěstovat denně stále znovu a znovu po dlouhou dobu. Má‑li tuto trpělivost, tu po nějaké době zjistí, jak mu vzejde myšlenka, která nyní není pouze myšlenou myšlenkou, nýbrž silou proniknutou živou myšlenkou. Žák si bude moci říci přibližně následující: Podobně, jako tato moje myšlenka, tak musí být vnitřně živou ona síla, která existuje v rostlinném zárodku a která pudí k vytváření jednotlivých částí rostliny. A brzy se mu tato myšlenka bude jevit tak, jako kdyby vyzařovala světlo. V tomto vnitřním proudění světla se člověk cítí radostně a šťastně ve svém bytí. Proniká jím pocit, který může označit jako „radostnou lásku k tvůrčímu bytí“. A vůli se dostává síly, jako kdyby naznačená myšlenka jej prozařovala teplem, které jej činí energickým. To všechno může člověk nasát z popsaného správného pohřížení se do tohoto „Já jsem“. Člověk ponenáhlu pozná, že tímto způsobem se v něm rodí nejvyšší měrou intelektuální, duševní a morální síla, a že se tím uvádí čím dále, tím více do vědomého poměru k vyššímu světu.

Druhou takovou větou je „Es denkt“, „Ono myslí“. Toto „Ono myslí“ představuje podobným způsobem, jak to bylo právě popsáno u „Já jsem“, onu sílu z vyšších světů, kterou byla vytvořena podoba lidského ústrojí mluvy. Dokud se myšlení ještě nevyžívalo v lidském těle, nýbrž ještě ve vyšším duševním světě, způsobilo to z těchto duševních světů, že ústrojí mluvy, které tehdy ještě neexistovalo, se připojilo k lidské podobě.

Když se tedy esoterně usilující člověk zase, právě tak, jako to činil před tím, noří myšlením, cítěním a chtěním cele do toho „Ono myslí“ a přitom své vědomí soustřeďuje do krajiny hrtanu, bude prožívat tvůrčí duševní sílu, která se z vyšších světů projevila utvořením ústrojí mluvy. Když se žák opět s výše naznačenou trpělivostí dožije toho, jak z toho „Ono myslí“ vychází záření, která jsou jakoby východiskem duchovní hudební harmonie; která jej naplňují pocitem posvátné zbožnosti a současně silou; pak se dožije i věty: „Co chci jako člověk, tu se stanu více a více moudřejším“. Žákovi se dostane tušení o síle, která jako božská duchovní síla protéká vesmírem a která všechny věci pořádá podle míry, čísla a váhy.

Třetí větou je „Sie fühlt“, „Ona cítí“. Také síla této věty nebyla kdysi – a to ještě v dávnější době – v člověku, nýbrž ve vyšším duševním světě. Odtud působila dolů a přetvářela podobu, kterou tehdy mělo lidské tělo. Lidské tělo nemělo totiž od nohou se odlišující ruce. Dnešní ruce a nohy byly tehdy stejně utvářená ústrojí pohybu. Proto neměl člověk tehdy svoji vzpřímenou chůzi. V lidském vývoji to byl velký krok kupředu, že se jeho přední pohybové ústrojí přetvořilo v pracovní orgány. Tím se člověku dostalo vzpřímené chůze, která jej uschopňovala přemáhat nižší přirozenost, čímž se jeho pohled mohl obracet k nebeským duchovním světům. Teprve tím se však uschopnil tvořit karmu. Neboť teprve činy takto uzpůsobené bytosti spadají pod její vlastní odpovědnost. Duchovní bytosti přetvořily člověka, když před tím jen v nich se nalézající „Ona cítí“ proudila do lidského těla. Když tudíž esoterně usilující člověk opět podobně, jak to bylo výše popsáno, se ponoří do toho „Ona cítí“, pozvedá se tak k příslušným silám vyšších světů. Při tomto „Ona cítí“ se člověk musí celým vědomím soustředit jen na paže a ruce. Pak mu bude proudit z myšlenky „Ona cítí“ vnitřní život nepopsatelné blaženosti. Tento pocit lze označit jako lásku k činnému bytí. Člověk tím nabývá vědomí, jak tvůrčí láska proudí světovým prostorem a jak se jejím činem vnáší do všeho oživující dech.

Čtvrtá věta je: „Es (das  Gott) will“, „On chce“. V pradávné době bylo touto silou lidské tělo jako samostatná bytost úplně vyčleněno ze svého okolí.

Než na tato síla působila z vyšších světů na lidské tělo, nebylo  ještě na všech stranách uzavřeno zevní kůží, nýbrž proudy látek proudily ze všech stran do něho a z něho opět ven. Člověk neměl samostatný život, nýbrž žil cele životem svého okolí. Toto okolí bylo ovšem naprosto jiné – než naše nynější pozemské okolí. Když se nyní esoterně usilující člověk opět celým svým myšlením, cítěním a chtěním ponoří do toho „On chce“, a při tom své vědomí zcela soustředí na celý zevní povrch kůže, přenese se ponenáhlu do vysokých tvůrčích sil tohoto „On chce“. Jsou to ony síly nadsmyslových světů, jimiž se smyslovým světům dostává jejich tvaru a podoby. Má‑li člověk dostatečnou vytrvalost, bude ve vnitřním prožívání této myšlenky pociťovat něco, jako kdyby byl pozvednut nad všechno smyslově‑tělesné bytí a zíral dolů na pole smyslového tvoření, aby na něj působil, jak je to přiměřené božským myšlenkám získaným v duchovních světech. Síla vycházející z této myšlenky je blažené přenesení se do čisté duchovnosti a získání vědomí, že člověk může smyslovému světu přinášet z vyšších světů to, co tento svět potřebuje.
Esoterik se bude muset v tomto pohřížení se do této silové myšlenky současně obrátit se svou pozorností na děj dýchání a tento děj vědomě přetvářet z jeho nevědomé činnosti k vědomému konání. Zatímco za popsaného působení sil z vyšších světů na lidskou podobu byla vyvolána naznačená přeměna, byla týmiž silami v nitru této podoby vyvolána nynější dýchací soustava, kterou potřebuje bytost s takovou samostatností těla, s takovýma rukama, které pracují pod vlastní odpovědností, a s takovým ústrojím mluvy, které přeměňuje vnitřní zážitky duše v zevně slyšitelné zvuky. Příslušným obrácením pozornosti k dýchacímu ději se napomáhá pozvednutí do vyšších tvůrčích světových oblastí.
Když se esoterně usilující člověk takto ponenáhlu učí vědomě prožívat to, co v něm stále dřímá jako vyšší světové síly, co předtím pouze neznal, potom se mu stane živoucím, tušivě zjevným to, co si měl již před tím osvojit studiem. Měl se seznámit s tím, že člověk (než se dospělo k nynějšímu stavu Země) prošel současně s celým vývojem Země různými stupni proměn. Tyto stavy proměn označujeme jako stav saturnský, sluneční a měsíční. Nyní se má esoterik seznámit také s tím, že se budou v pozdějších obdobích jisté dřívější stavy určitým způsobem opakovat. Tak se v pozemském stavu opakuje vývojový stav saturnský, stav sluneční a stav měsíční. Opakování stavu saturnského odpovídá tvoření toho „On chce“ na zevní schráně člověka. Opakování slunečního stavu odpovídá tvoření toho „Ona cítí“ na pažích a rukách, a opakování měsíčního stavu odpovídá tvoření onoho „Ono myslí“ na ústrojích mluvy. Vidíme, jak člověk opouští své nazírání na tělo jako pouze stvořenou bytost ve smyslovém světě a jak se vžívá do nazírání do vyšších světů, v nichž jsou síly, které tvořivě pracují na člověku. A tak se stávají pouhé pojmy, které si člověk o takových věcech osvojil (pojmy jako Saturn, Slunce, Měsíc), živoucím nazíráním a prožíváním. Je však zapotřebí pohlížet na to, co zde bylo podáno, pouze jako na počátek; vše musí být propracováno s veškerou energií. Teprve potom dojde člověk natolik daleko, že může obdržet další cvičení, které z tušícího cítění vyšších světů činí čím dále, tím více určitý způsob prožívání.
Pro orientaci musí být ještě poznamenáno, že v uvedených slovech síly jsou z povahy vyšších světů spolehlivě založeny uvedené tři formy.

ONO – ONA – ON

„Ono“ je slovem síly pro „světové myšlení“, t.j. pro ony bytosti ve vyšších světech, jimž je tvůrčí myšlení vlastní v témže stupni, jako je pod nimi stojícím lidem vlastní smyslové zření.

„Ona“ je slovem síly pro „světovou duši“, která v sobě chová cítění, které z ní proudí, kdežto lidské cítění vtéká podněcováním zvenku. Světové cítění je tvůrčí světová láska, kterou věci vstupují do bytí.
„On“ je Slovo síly pro „světovou vůli“ (Bůh), také pro světového Ducha, jehož vůle působí ze sebe, kdežto vůle člověka je určována pro svoje působení zevním světem. „On“ je tvůrčí prasíla světa.

Im Geiste lag der Keim meines Leibes...

V duchu spočíval zárodek mého těla

A duch vtiskl mému tělu
smyslové oči,
abych jimi viděl
světlo těles.
A duch vtiskl mému tělu
rozum a cítění
a cit a vůli,
abych jimi postřehoval tělesa
a na ně působil.
V duchu spočíval zárodek mého těla.

V mém těle spočívá zárodek ducha.
A chci včlenit mému duchu
nadsmyslové oči,
abych jimi zřel světlo duchů.
A chci vtisknout mému duchu
moudrost a sílu a lásku,
aby mnou působili duchové
a stanu se sebe‑vědomým nástrojem
jejich činů.
V mém těle spočívá zárodek ducha.

2.

Základní každodenní cvičení

Zrána, ihned po probuzení, dokud duší ještě neprošly žádné jiné dojmy, oddáme se meditaci. Žák nechť se pokusí stát se vnitřně zcela tichý, t.j. odvrátí pozornost od všech zevních dojmů a také od všech vzpomínek na všední život. Snaží se osvobodit duši také od všech zármutků a starostí, které jej snad v té době právě tíží. Pak započne s meditací. Aby si usnadnil dosažení úplného vnitřního ticha, nechť nejdříve obrátí svoji pozornost na jedinou představu, např. na „klid“ a docela se do ní ponoří. Má tomu být tak, jako kdybychom tento klid nechali protékat celým tělem. Ale to se může dít zcela krátce, (asi 2 – 5 vteřin). Pak nechá tuto představu ze svého vědomí vymizet, takže nemá potom ve své duši již zcela žádnou představu. Potom nechá v duši ožít pouze obsahu dále uvedených sedmi řádků. Těchto sedm řádků musí pak žít v duši pět minut. Vtírají‑li se do vědomí jiné představy, vracíme se vždy znovu k těmto sedmi řádkům, do nichž se zcela noříme:

In den reinen Strahlen des Lichtes...

V čistých paprscích světla
zaskvívá se božství světa.
V čisté lásce ke všem bytostem
září božskost mé duše.
Spočívám v božství světa;
najdu sám sebe
v božství světa.

Nechť se žák pokusí představit si obsah jednotlivých slok pokud jen možno obrazně:

V čistých paprscích světla
zaskvívá se božství světa.

... tu rozlévá se božství po zevním světě jako stříbrné, lesknoucí se měsíční světlo; cítíme, jako kdyby toto světlo námi protékalo a nás oblévalo.

V čisté lásce ke všem bytostem
září božskost mé duše.

... po vzejití v okolním světě, v němž se snažíme poznat božství, pohřížíme se do svého vlastního nitra, a láskou, která nás spojuje se všemi bytostmi, nacházíme souvislost s božstvím a pociťujeme božskost své vlastní duše.

„Ich ruhe in der Gottheit der Welt;“

Spočívám v božství světa;

... Slovo „Ruhe“ chová v sobě magickou sílu. Komu se podaří soustředit se v tomto slově a nechat ho na sebe působit, ten cítí, jako kdyby se jím řinuly klid a mír. Tím, že pociťujeme tento klid a tento mír ve svém nitru, jsme ve vlnění klidu a vniká do nás.

Najdu sebe sám v božství světa.

... a nyní vzniká představa jakoby svítícího bodu – skvící se jiskry, která se z dálky třpytí a ke které spějeme... a ve které se najdeme v lůně božství.
Během dne konáme svá vedlejší cvičení

Večer:

In der Gottheit der Welt...

V božství světa
najdu sám sebe,
v Něm spočívám.
Božskost mé duše září
v čisté lásce ke všem bytostem,
božství světa zaskvívá se
v čistých paprscích světla.

Pak se pět minut oddáme působení těchto vět v nás, načež vykonáme zpětný přehled událostí prožitého dne po dobu asi sedmi – osmi minut.

Po každé meditaci přejděme do pohřížení se do svého vlastního božského ideálu. To se musí dít s veškerou devocí, ve zbožném uctívání. Dbejme, aby za meditace nebylo naše tělo v takové poloze, která by nás z meditace vytrhovala, např. pociťování únavy a pod.

Ich trage Ruhe in mir...

Nesu v sobě klid,
nesu sám v sobě
síly, které mne posilují.
Chci se naplnit
teplem těchto sil,
chci se proniknout
mé vůle mocí.
A cítit chci,
jak klid se rozlévá
vším mým bytím,
když se posiluji
najít v sobě
klid jako sílu
mocí mého snažení.

Příprava k meditaci o kříži s růžemi

Představme si rostlinu, jak koření v půdě, jak vyhání list za listem, jak se rozvíjí do květu. A nyní si představme vedle rostliny člověka. Oživme v duši myšlenku, že člověk má vlastnosti a schopnosti, které proti vlastnostem a schopnostem rostliny mohou být označeny jako dokonalejší. Pomysleme si, jak se podle svých citů a své vůle může člověk odebrat sem a tam, kdežto rostlina je připoutaná k půdě. Ale pak si též řekněme: ano, zajisté je člověk dokonalejší než rostlina; ale u něho se mi objevují též vlastnosti, které na rostlině nepostřehuji (nevidím) a jejichž nepřítomnost se mi může v určitém směru jevit dokonalejší než (jejich přítomnost) u člověka. Člověk je naplněn žádostmi a vášněmi; jimi se řídí ve svém chování. Mohu u něho mluvit o poblouznění způsobeném jeho pudy a vášněmi. U rostliny vidím, jak se řídí čistými zákony vzrůstu od listu k listu, jak bez vášně otevírá květ cudnému slunečnímu paprsku.

Mohu si říci: člověk má před rostlinou určitou dokonalost, tím, že umožnil ve své bytosti přistoupit k silám rostliny (jež se mi jeví jako čisté) pudům, žádostem a vášním. Představím si nyní, jak zelená šťáva protéká rostlinou a jak je projevem čistých, vášně prostých zákonů růstu. A pak si představím, jak červená krev teče cévami člověka a jak je výrazem pudů, žádostí a vášní. To vše nechám ve své duši povstat jako živou myšlenku.

A nyní si představím, jak člověk je schopný vývoje; jak může své pudy a vášně tříbit a čistit svými vyššími duševními schopnostmi. Pomyslím si, jak se tím něco nižšího v těchto pudech a vášních zničí a jak se zase zrodí na vyšším stupni. Pak si budu moci představit krev jako projev očištěných a vytříbených pudů a vášní. 
Pohlédnu v duchu např. na růži a řeknu si: v červené šťávě růže spatřuji zeleň rostlinné šťávy přeměněnou na červeň; červená růže poslouchá, podobně jako zelený list, zákony vzrůstu prosté vášní. Červená barva růže staniž se mi symbolem takové krve, která je projevem vytříbených pudů a vášní, které svou nižší část odvrhly a ve své čistotě se rovnají silám, působícím v červené růži.

A nyní se pokusím takové myšlenky zpracovat nejen rozumem, nýbrž je nechám ožít v cítění. Mohu mít oblažující pocit, představím‑li si čistotu a nevášnivost rostoucí rostliny; mohu v sobě vzbudit pocit, jak určité vyšší dokonalosti musí být vykoupeny nabytím pudů a žádostí. Tím se může oblažení, které jsem zprvu pocítil, proměnit ve vážný pocit. Potom se ve mně může pohnout pocit osvobozujícího štěstí, oddám‑li se myšlence na červenou krev, která se může stát nositelem vnitřně čistých zážitků, jako červená šťáva růže.

Záleží na tom, abychom nebyli vůči myšlenkám, které slouží k vybudování symbolické představy, bez citu.

Když jsme prošli takovými myšlenkami a city, přeměňme si je v symbolickou představu. Představme si černý kříž. Ten budiž symbolem pro to, co bylo jako nižší zničeno v pudech a vášních; a tam, kde se břevna kříže protínají, mysleme si sedm červených, zářících růží, uspořádaných do kruhu. Tyto růže nechť jsou symbolem té krve, která je projevem vytříbených, očištěných vášní a pudů. Taková je symbolická představa, kterou si v duši vyvoláme způsobem, jak to bylo výše znázorněno na vzpomínkové představě.

Taková představa, oddáme‑li se jí ve vnitřním pohřížení, má pro duši povzbudivou sílu. Každou jinou představu musíme se snažit při pohřížení vyloučit. Pouze charakterizovaný symbol se má v duchu vznášet před duší tak živě, jak je to jen možné. 

Není bezvýznamné, že meditující si tento symbol neuvádí do mysli hned jako již hotovou budivou představu, nýbrž že si ji musí nejdříve vybudovat určitými představami o rostlině a člověku. Účinek takového symbolu totiž závisí na tom, že jsme si jej vylíčeným způsobem sestavili dříve, než ho použijeme k vnitřnímu pohřížení. Představíme‑li si jej, aniž jsme si jej tak napřed ve vlastní duši vybudovali, zůstane chladný a mnohem méně účinný, než když se mu dostalo přípravou síly osvěcující duši.

Při pohroužení si však nemáme vyvolávat v duši všechny přípravné myšlenky, nýbrž musíme mít v duchu živě se vznášející obraz a při tom nechat spolupůsobit pocit, který se dostavil jako výsledek přípravných myšlenek. Tak se stává symbol znamením vedle pociťovaného prožívání. Účinnost tkví právě v prodlévání duše v tomto prožívání. Čím déle můžeme v něm prodlít, aniž se do toho vmísí jiná představa, tím účinnější je celý děj. Je však dobře, opakujeme‑li si častěji mimo dobu, věnovanou vlastnímu pohřížení, v myšlenkách a citech vylíčený způsob budování obrazu, aby cit nevybledl. Čím více trpělivosti máme k takovému obnovování, tím je obraz pro duši významnější.

Meditace o kříži s růžemi

Večer:

Es weiset dieses Zeichen mir...

To znamení poukazuje mi
na vítězství života nad mocí smrti;
v sobě chci cítit
toho znamení smysl.
Vzpřímí mne
a vzpřímeně ponese
ve všech sférách života.

Ráno:

Im Urbeginn war das Wort...

V prapočátku bylo Slovo
a to Slovo budiž ve mně;
a to Slovo bylo božské.
A božskou silou
pronikniž mne to Slovo.
A Bůh byl to Slovo
a Boží sílu dej (to) Slovo mé vůli.

Mezi dnem koná žák svá ostatní cvičení.

*    *    *

Meditační slova zmocňující se vůle

Sieghafter Geist...

Vítězný Duchu,
plamenem prožhni mdlobu
váhavých duší!
Spal chtivost jáství,
zažehni soucit,
aby nezištnost,
životní proud lidstva,
působila jako zřídlo
duchovního znovuzrození!

*    *    *