Rudolf Steiner

Rosekruciánská duchovní věda

I.
Theosofie rosekruciánů

V dnešní přednášce budeme mluvit o theosofii podle rosekruciánské metody. Tím však nemá být řečeno, že je to jiná theosofie než ta, kterou všeobecně nazýváme „theosofií“. Je to táž pradávná moudrost znovu podávaná metodou užívanou teprve od 14. století, a to ve formě přiměřené naší dnešní době.
Nicméně však v těchto přednáškách nechci mluvit o dějinách  rosekruciánství. Všichni víme, že na základních školách se dnes v geometrii vyučuje tzv. Pythagorova věta. Základům této geometrie se však učíme nezávisle na tom, jak tato vznikla. Ví snad žák, který se dnes učí základům geometrie, něco o Euklidovi?
A přece je to Euklidova geometrie, které se žák učí. Teprve mnohem později, když známe samu věc i (její) obsah, pak snad poznáváme v dějinách věd formu, jak se v lidském vývoji kdysi vytvářelo to, co je dnes na základních školách všeobecně přístupné. Jak málo se dnes žák učící se základům geometrie stará o původní způsob, kterým Euklides podával lidstvu geometrii, tak málo se my staráme o to, jak se v průběhu dějin vyvíjelo tzv. rosekruciánství. A jako se žák učí pravé geometrii z věci samé, tak chceme uvažovat o theosofii podle rosekruciánské metody na základě jí samé.
Kdo zná dějiny, zejména však vnější dějiny rosekruciánství (jak jsou zaznamenány v literatuře), ten ví velmi málo o skutečném obsahu rosekruciánské theosofie. Rosekruciánská theosofie žije od 14. století jako skutečnost, která je nezávisle na vlastních dějinách pravdivá právě tak, jako je pravdivá geometrie a lze ji poznat nezávisle na historii – na způsobu, jakým se v ní vyvíjela. Chceme tedy alespoň zběžně poukázat na to, co se z těchto dějin lze dovědět.
Bylo tomu v roce 1459, kdy vysoká duchovní bytost, vtělená v lidské osobnosti, která před světem nese jméno Christian Rosenkreutz, vystoupila jako učitel nejprve v malém kruhu zasvěcených žáků. Tohoto roku byl Christian Rosenkreutz ve středu přísně uzavřeného duchovního bratrstva, zvaného „Fraternitas Roseae Crucis“ (Bratrstvo Růžového Kříže), povýšen na „Eques lapidis aurei“ (Rytíř zlatého kamene). Během přednášek nám bude stále jasnější, co znamená „Rytíř zlatého kamene“. Vysoká duchovní bytost, která vstoupila jako vnější osobnost Christiana Rosenkreutze na fyzickou úroveň, působila opětovně jako vůdce rosekruciánského směru v „témže těle“, jak se praví v okultismu. Též význam výrazu „stále znovu (opětovně) v témže těle“ pochopíme již během nejbližších rozprav, kdy budeme mluvit o osudu člověka po smrti.
Tato moudrost, o které zde mluvíme, byla dlouho do 18. století tajena v úzkém kruhu bratrstva, majícího přísná pravidla, kterými se uzavíralo před exoterním, vnějším světem. V 18. století bylo dáno tomuto bratrstvu poslání, aby jistou částí svého vědění proniklo duchovní cestou do kultury střední Evropy. Proto vidíme, jak se v exoterní kultuře objevuje leccos, co sice je vnějším (exoterním), co však není ničím jiným, než navenek projevenou esoterní moudrostí.
Po staletí mnoho lidí usilovalo o prohlédnutí oné moudrosti, kterou nazýváme rosekruciánskou, což se jim však nezdařilo. K prameni rosekruciánské moudrosti se marně snažil přiblížit např. Leibnitz. Jako záblesk zasvitla (avšak exoterně) tato rosekruciánská moudrost ve spisu, který vyšel, když Lessing dosáhl vrcholu svého vývoje na fyzické úrovni. Tímto spisem je Lessingova „Výchova lidského pokolení“, kterou je ovšem nutno číst pouze mezi řádky. V jejím zvláštním způsobu podání můžeme (ovšem jen jako esoterikové) poznat, že není ničím jiným, než vnějším projevem rosekruciánské moudrosti. 
Tato moudrost zazářila zvláště velkolepým způsobem v Goethovi, v člověku, ve kterém se zračila mezinárodní kultura Evropy na přelomu 18. a 19. století. Když Goethe v poměrně časných létech svého života vešel do kontaktu s pramenem rosekruciánského vědění, dostalo se mu něco z nanejvýše podivuhodného vysokého zasvěcení. Může snadno vzniknout nedorozumění, mluvíme‑li o Goethově zasvěcení. Je snad proto záhodno právě zde poukázat, jak tomu bylo s tímto zvláštním způsobem zasvěcení.
Bylo to v době, kdy Goethe opustil universitu v Lipsku, v onom období, než přišel do Strassburgu. Tehdy se stalo něco nanejvýš podivuhodného. Při Goethově posledním pobytu v Lipsku do jeho duše hluboce zasáhl prožitek blízkosti smrti. Když ležel v těžké nemoci, měl významný zážitek, jakousi iniciaci. Tohoto velmi pozoruhodného děje si nebyl zprvu vědom, neboť působil v jeho duši jako poetický proud, jenž pronikal do jeho výtvorů a ztělesňoval se v nich.
Záblesk této iniciace nacházíme v básni „Tajemství“, kterou označovali sami nejbližší přátelé Goethovi za jeden z jeho nejhlubších výtvorů. Tato báseň je skutečně pojata tak hluboce, že Goethe již nikdy nemohl znovu najít sílu, aby dokončil k tomuto zlomku básně závěr. Proud tehdejší kultury neměl ještě moci dát zevní formu celé hlubině života ozývající se v této básni, kterou musíme chápat jako jeden z nejhlubších výronů Goethovy duše; je knihou se sedmi pečetěmi pro všechny Goethovy vykladače. 
Tato iniciace dále rozvíjela svoji tvářnost a Goethe, když si ji stále víc a více uvědomoval, dal vzniknout podivuhodné básni v próze, známé jako „Pohádka o zeleném hadu a krásné lilii“, která je jedním z nejhlubších děl světové literatury. Kdo ji dovede správným způsobem vyložit, ten ví mnoho z rosekruciánské moudrosti.
Tehdy však, když rosekruciánská moudrost měla proniknout do všeobecné kultury, se stalo to, že určitým způsobem, o němž není zapotřebí se dále šířit, byla spáchána zrada na této utajované moudrosti a jisté představy rosekruciánského vědění pronikly exoterně do světa. Tato zrada na straně jedné a nutnost, aby kultura západu po určitou dobu v 19. století zůstala na fyzické úrovni nedotčena esoterikou na straně druhé, učinily nutným, aby prameny rosekruciánské moudrosti a především velký zakladatel, který se od oné doby stále zdržoval na fyzické úrovni, ustoupili zdánlivě do pozadí. Tudíž v první a z velké části i ve druhé polovině 19. století nebylo možné odhalit mnoho z rosekruciánského vědění. Teprve v naší době se prameny rosekruciánské moudrosti staly přístupnými a bylo jim umožněno, aby vnikly do ostatní všeobecné kultury. Budeme‑li tuto kulturu pozorovat, najdeme důvody, proč se tak muselo stát.
Chci uvést dva charakteristické momenty, jimiž se rosekruciánská moudrost zvláště vyznačuje a které jsou důležité pro její světové poslání. První z nich souvisí s celkovým postojem člověka k této moudrosti, která je něčím jiným, než okultní forma křesťansko‑gnostické moudrosti. Nejdříve se zběžně dotkněme těchto dvou momentů duchovního života, abychom si před duševní zrak jasně uvedli toto zvláštní postavení rosekruciánské moudrosti.
Prvním momentem je to, co nazýváme postojem žáka k učiteli; v tomto případě musíme přihlížet ke dvěma věcem:
1) k tomu, co nazýváme „jasnozřením“,
2) k tomu, co nazýváme „vírou v autoritu“.
(ad 1) Slovem „jasnozření“ (vlastně je to nedokonalý výraz) nechápeme jen veškerá duchovní vidění, nýbrž i duchovní slyšení. V těchto dvou schopnostech je zdroj veškeré moudrosti, který nám o této skryté moudrosti chce poskytnout poučení; z žádného jiného zdroje skutečné poznatky duchovních světů nemohou přijít. Pro rosekruciánskou metodu je však podstatný rozdíl mezi nalezením, obdržením (vnímáním, tedy cítěním) duchovních pravd a jejich pochopením.
Kdo nevyvinul vyšší stupeň duchovní schopnosti, tedy jasnozření, ten nemůže přímo nalézt duchovní pravdy ve vyšších světech. Pro nalezení duchovních pravd je jasnozření nezbytným předpokladem. Avšak jen pro nalezení.
Pravým rosekruciánstvím nebylo, není, ale ani v daleké budoucnosti nebude hlásáno nic, co by nebylo možno chápat logicky, tedy obyčejným rozumem (tzv. zdravým „selským“ rozumem). A o to především jde. Namítá‑li se proti této rosekruciánské formě theosofie, že k pochopení duchovních pravd je zapotřebí jasnozření, není to správné. Nejde tu o schopnost vnímání.
Kdo nemůže pochopit rosekruciánskou moudrost myšlením, ten ještě dostatečně nevypěstoval svůj logicky uvažující rozum! Jestliže přijmeme vše, co poskytuje současná kultura, čeho lze dnes dosáhnout, máme‑li dostatek trpělivosti a vytrvalosti a nejsme‑li pohodlní učit se, pak můžeme (rozumově) pochopit to, čemu učí rosekruciánský učitel. Kdo pochybuje o rosekruciánské moudrosti a praví si: „Nemohu ji pochopit,“ ten není vinen tím, že ještě nedospěl na vyšší úroveň, nýbrž tím, že nechce svůj logický rozum dostatečně namáhat nebo že nechce k věcem přistupovat s dostačujícími poznatky obyčejného vzdělání, aby skutečně pochopil to, co se mu podává.
Vzpomeňme si na nesmírné popularizování moudrosti v době mezi objevením se křesťanství a dneškem a pokusme se před svůj duševní zrak uvést obraz křesťanského rosekruciánství ve 14. století. Představme si, jak jedinec žijící v zevním světě stál před svým učitelem. Tehdy bylo možné působit pouze mluveným slovem.
Obvykle si dost dobře neuvědomujeme, jak obrovský vývoj se od oněch dob odehrál. Stačí si jen vzpomenout na vymoženost knihtiskařského umění. Prostřednictvím tohoto vynálezu mohlo proniknout tisícerými cestami do obecného kulturního života to, co dnes lze považovat za vrcholná díla duchovního života. Od knihy až k poslednímu novinářskému článku můžeme sledovat nekonečně mnoho cest, jimiž nesčetné množství představ proniká do běžného života. Lidstvu se tak od té doby otevřely cesty, které způsobily, že intelekt západní kultury na sebe vzal zcela jiné formy. Západní intelekt, rozum, působil od této doby zcela jinak. Na to musela nová forma moudrosti brát ohled. Bylo nutno vytvořit takovou formu, která by obstála před tím, co proniká po tisícerých cestách do obecného života.
Rosekruciánská moudrost je však takového rázu, že obstojí plně před každou námitkou vycházející z kterékoli populární nebo sebepovznešenější stránky vědy. V sobě samé má rosekruciánská moudrost zdroj bezpečného zakotvení proti každé námitce dnešní vědy. Tím zdrojem je správné porozumění moderní vědě, nikoli diletantské chápání, které lze nalézt dokonce i u universitních profesorů. Porozumění, které je prosto různých abstraktních teorií a materialistických fantazií, a které stojí přísně na půdě reality, přičemž nejde dále než ona. Takové porozumění podává část po části – právě na základě dnešní vědy – důkazy pro rosekruciánské duchovní pravdy.
(ad 2) Druhá stránka rosekruciánské moudrosti, týkající se postoje učitele a žáka, spočívá v tom, že poměr žáka k učiteli je podstatně jiný než v ostatních zasvěceních. Způsob, jak se žák staví k učiteli, se vlastně nedá v rosekruciánské moudrosti nazvat vírou v autoritu. Vezměme příklad z obyčejného života. Rosekruciánský učitel nechce mít ke svému žáku jiný vztah, než jaký má matematický vědec ke studentu matematiky. Lze v tomto případě říci, že student lne ke svému učiteli na základě víry v autoritu? Nikoli!
Můžeme tedy namítnout: Má student matematiky zapotřebí učitele? Mnoho lidí by mohlo odpovědět: „Nemá,“ s odůvodněním, že mnozí snad s pomocí dobrých knih najdou cestu k vlastnímu studiu. Avšak takovéto studium je cesta jen o trochu jiná, než když žák a učitel si stojí tváří v tvář. Přirozeně si takto lze počínat, neboť samostatně studovat v zásadě umí každý člověk.
Obdobně by mohl i každý člověk – vystoupí‑li k určitému stupni jasnozření – nalézt veškeré duchovní pravdy; avšak usilovat o dosažení cíle oklikou každý shledá jako nerozumné. Právě tak by bylo nerozumné říci: „Mé nitro musí být zdrojem pro všechny duchovní pravdy.“ Zná‑li učitel matematické pravdy a předává‑li je žákovi, pak nemá žák již zapotřebí věřit v autoritu, neboť poznává matematické pravdy jejich vlastní správností a nemá zapotřebí nic jiného, než je jen správně hodnotit.
Jinak tomu není ani s celým okultním vývojem v rosekruciánském smyslu. Učitel je zde přítelem i rádcem, jenž žákovi dává příkladem svého života možnost prožívat okultní zážitky. Když dosáhneme těchto zážitků, pak je musíme právě tak málo přijímat z důvodu autority, jako v matematice přijímáme větu, že součet tří úhlů trojúhelníku činí celkem 180 stupňů. Veškerá autorita v rosekruciánství není vlastně autoritou, nýbrž spíše tím, čeho je zapotřebí, abychom si cestu k nejvyšším pravdám zkrátili. To je jedna stránka (věci, týkající se postavení žáka k učiteli v rosekruciánství). 
Druhý moment (důležitý pro světové poslání rosekruciánské moudrosti) se týká poměru theosofie k obecné duchovní kultuře. Ve výkladech, které zde v nejbližších rozpravách přednesu, uvidíme, že pravda může proniknout bezprostředně do praktického života. Nechceme zde podat soustavu, kterou lze zužitkovat jen teoreticky, nýbrž něco, co můžeme upotřebit, chceme‑li poznat hluboké základy našeho současného vědění o světě, chceme‑li umožnit duchovním pravdám, aby pronikly do našeho denního života. Rosekruciánská moudrost musí vstoupit nejen do hlavy a srdce, nýbrž i do rukou, do našich nejniternějších schopností, do toho, co člověk každodenně koná. Není to sentimentální spolucítění, je to vlastní práce na svých schopnostech, aby člověk dovedl působit ve službách všeobecné lidskosti.
Představme si, že vystoupí nějaká společnost, která učiní svým cílem pouze sbratření lidí a neučiní nic, než že bude hlásat sbratření lidstva. Rosekruciánství to ovšem nebude, neboť rosekrucián praví: „Představ si člověka, jenž si zlomil nohu a leží před tebou na ulici. Okolo stojí čtrnáct lidí, kteří mají vřelý cit a soustrast, avšak není mezi nimi nikoho, kdo by zlomeninu narovnal.“ Všech čtrnáct je méně užitečných než onen jediný, jenž třeba vůbec není sentimentální, ale má schopnost zlomeninu narovnat a skutečně tak i učiní; ten má smýšlení, které proniká stoupence rosekruciánství. 
Jde tedy o to, zda člověk své poznání učiní činným, zda dovede na základě svého poznání zasáhnout do života. Právě o to jde! Všechno mluvení o soucitu je rosekruciánské moudrosti dokonce něčím nebezpečným, neboť stálé zdůrazňování soucitu se jí jeví jako astrální forma jakési rozkoše. Co je citem nižší rozkoše na fyzické úrovni, to je na úrovni astrální vlastností, která chce stále jen cítit a nechce poznávat.
Činorodé poznání, které dovede zasahovat do života, ovšem nikoli v materialistickém smyslu, nýbrž na základě nazírání duchovních úrovní, nám dává schopnost působit prakticky. Z nutného poznání, že svět musí jít vpřed, vyplývá harmonie – a to tím jistěji, že se sama nabízí, volíme‑li cestu poznání. O tom, kdo dovede narovnat zlomenou nohu (není‑li právě lidumilem), by bylo možné říci, že snad toho, kdo je zraněn, nechá ležet. Takové jednání je možné jen při pouhém poznání na fyzické úrovni. Při duchovním poznání není takové jednání možné. Nemůže totiž být duchovního poznání, které by nepronikalo do činného života. Toto označujeme jako druhou stránku rosekruciánské moudrosti, kterou člověk nachází nejen jasnovidnými silami, nýbrž ji může pochopit i obyčejným lidským rozumem.
Tím je zdánlivě řečeno něco velmi zvláštního. Abychom měli zážitky v duchovních světech, musíme se stát jasnovidnými. Abychom poznali, co jasnovidec říká, k tomu nemáme zapotřebí jasnovidné schopnosti. Člověk je takového založení, že se mu to stává spolehlivě jasné (rozumovým pochopením). Kdo jako jasnovidec sestupuje z duchovních světů a vypráví o dějích v těchto světech (čímž oznamuje něco, co má současné lidstvo zapotřebí), to mohou posluchači pochopit, chtějí‑li.
V prvé řadě nyní pomocí rosekruciánské metody poznáme lidskou podstatu o sedmi článcích. Poznáme celou podstatu člověka, jak před námi stojí. Poznáme fyzické tělo, o kterém se každý domnívá, že jej dobře zná, ačkoliv opak je pravdou. Jako nemůžeme vidět kyslík ve vodě, dokud jej neodloučíme od vodíku (abychom jej poznali), právě tak málo vidíme fyzickou část člověka, spatříme‑li ho před sebou.
Jako je voda složena z vodíku a kyslíku, tak je člověk smíšeninou fyzického, éterného a astrálního těla i jiných článků své vyšší podstaty. Před sebou tedy vidíme pouze souhrn všech těchto článků! Chceme‑li vidět samotné fyzické tělo, musíme nejprve „vysunout“ astrální tělo, což se děje v bezesném spánku. Spánek je jakýmsi vyšším chemickým odloučením astrálního těla (ve spojení s vyššími články lidské podstaty) od těla éterného a fyzického. Ale ani tehdy ještě nemáme před sebou skutečné fyzické tělo. Teprve po smrti, když éterné tělo vystoupilo z fyzického, zůstává fyzické tělo samo o sobě.
To má bezprostředně praktický význam, což chci objasnit na příkladě. Vezměme si jistou část v astrálním těle. To, co mohl v pradávné minulosti člověk vnímat temným, mlhavým jasnozřením bylo obrazné, tedy zcela jiné než dnes. Tyto obrazy se otiskly nejprve v jeho astrálním těle. Představme si, že kdysi se do astrálního těla otiskly obrazy tří prostorových dimenzí o délce, šířce a hloubce. Tento obraz trojrozměrného prostoru, jak byl kdysi do astrálního těla implantován prvotním, v pološeru vězícím jasnozřením, byl dále přenesen, transplantován do éterného těla. Jako se pečetní razítko otiskne do tekutého pečetního vosku, tak se astrální obraz otiskl do éterného těla a tento obraz plasticky vypracoval formy fyzického těla. Tak obraz trojrozměrného prostoru vypracovává ústrojí na zcela určitém místě fyzického těla. Původně to byl obraz tří vzájemně kolmých prostorových linií v astrálním těle. Tento obraz se tedy otiskl jako razítko v pečetním vosku do éterného těla. Jistá část éterného těla prakticky vypracovala ústrojí ve vnitřním uchu člověka (tzv. labyrint). Tímto ústrojím jsou tři půlobloukovité kanálky (ve tvaru písmene „C“ ve třech vzájemně kolmých rovinách). My všichni máme ve svém těle takovéto ústrojí. Je‑li porušeno, nemůže se člověk orientovat v trojrozměrném prostoru, je stižen závratí a nemůže se v těchto prostorových dimenzích udržet stát vzpřímeně. (Toto ústrojí slouží k orientaci v prostoru, kdežto ústrojím pro udržování rovnováhy je pánev, která přitom pracuje jako váhy.)
Tak souvisí obrazy astrálního těla se silami éterného těla a s ústrojími fyzického těla. Celé fyzické tělo člověka ve svých plastických formách není nic jiného, než výsledek, který vznikl z obrazů astrálního těla a z působení sil éterného těla. Proto ten, kdo nepozná nejprve astrální a éterné tělo, nepochopí ani fyzické tělo. Astrální tělo je předchůdcem éterného těla a éterné tělo je předchůdcem fyzického těla. Tak se stává věc složitou.
Zmíněné tři půloblouky jsou fyzickým ústrojím právě tak, jako např. nos. Formy nosu u jednotlivých lidí mohou být rozmanité, ale i podobné, jako je tomu mezi rodiči a dětmi. Kdybychom mohli studovat u lidí tyto kanálky, shledali bychom právě takovou rozmanitost i podobnost jako u nosu, kdy se člověk může (co se těchto kanálků týká) podobat buď otci, nebo matce. A čeho se člověku nedostane dědičností, to je nejhlubší základ duchovnosti. Věčno, které prochází jednotlivými lidskými vtěleními. To, co nazýváme zvláštním talentem, schopnostmi, nezávisí na mozku. Logika není jiná v matematice, jiná ve filosofii a jiná v praktickém životě. Různé schopnosti se objevují teprve tehdy, užijeme‑li logiku v oborech, ve kterých lze dosáhnout poznání za pomoci např. zmíněných půlobloukovitých ústrojí. Tak se projevují matematické schopnosti zejména u člověka, který zvláště vypěstoval toto ústrojí. Příkladem toho je rodina Bernoulli, ve které po sobě následuje celá řada dobrých matematiků. Individualita člověka by si na tento svět mohla přinést sebevíce vloh k hudebním nebo k jiným schopnostem; nezrodí‑li se však v lidském těle, které jí může poskytnout potřebné formy a ústrojí dědičností, nemůže se pak tato individualita v těchto schopnostech realizovat.
Vidíme tedy, že fyzický svět nemůžeme vůbec pochopit, nepoznáme‑li, jak je vytvořen. Rosekrucián nespatřuje svoji úlohu ve vzdalování se z fyzického světa. To by nebylo správné, neboť jeho úkolem je naopak tento fyzický svět produchovnit. Musí vystoupit do nejvyšších oblastí duchovního života, aby (rozumovým) poznáním, jehož se mu zde dostane, činně zpracoval celý fyzický svět a zvláště sebe sama. Toto je rosekruciánské smýšlení projevující se jako důsledek moudrosti. Chceme uvažovat o takové soustavě moudrosti, která nám může objasnit i ty nejmenší podrobnosti. Musíme být pamětlivi toho, že i to nejmenší na světě může být důležité pro to největší, a že i to nejmenší, postavené na správné místo, může vést k nejvznešenějším cílům!

II.
Devítičlánková bytost člověka

V předešlé rozpravě jsme mluvili o způsobu, jak metoda theosofického světového názoru, kterou nazýváme rosekruciánskou, upravuje svůj poměr k člověku a k celé kultuře. Třebaže veškeré poznatky vyšších světů lze získat jen prostřednictvím jasnovidce, tj. výše vyvinutými duchovními silami člověka, pracuje nicméně tato metoda tak, abychom to, co se nám podává v rosekruciánské theosofii, mohli chápat za použití obyčejné logiky. Tyto poznatky nalézá (vnímá) vyvinutý smysl jasnovidce, avšak aby je člověk pochopil, k tomu stačí obyčejná lidská logika. Nesmíme si však myslet, že to, co lze říci v jediné rozpravě, může obstát před každou domnělou kritikou. Obstojí to jen tehdy, bereme‑li při zkoumání v úvahu veškeré logice přístupné důvody.
V poslední rozpravě jsme zdůraznili ještě jednu vlastnost rosekruciánské metody, která pomáhá theosofii proniknout do praktického života. Tomu je přizpůsoben veškerý výklad. Co se však praxe týká, musíme mít trpělivost. Zpočátku totiž mnohé nebude vypadat použitelné pro praktický život. Později, až budeme moci přehlédnout celek, shledáme, že jednotlivosti jsou upraveny tak, aby mohly přejít do každodenních úkonů člověka. Rosekruciánská metoda bádání může dát moudrost, kterou lze upotřebit i v běžném životě.
V prvé řadě se budeme zabývat přehledem podstaty člověka. Poznáme jednotlivé články lidské podstaty; budeme‑li postupovat věcným způsobem stupeň po stupni, a neztratíme‑li nic z patrnosti, uvidíme, jak se vše organicky člení. 
Poté budeme uvažovat o osudu lidské duše po smrti, budeme pozorovat člověka ve stavu bdělém, ve stavu spánku a po smrti – se zřetelem na rozčlenění jeho podstaty. Naším úkolem bude pátrat, jaká je činnost člověka mezi smrtí a novým zrozením. Značně rozšířeným názorem je, že člověk v době po smrti zůstává nečinným. Tak tomu však není! Člověk naopak v této době působí a tvoří, koná práci, která má význam pro vesmír.
Pak si ozřejmíme to, co nazýváme reinkarnací, karmou a osudem v souvislosti s ději, které se odehrály při vzniku člověka, jak se lidstvo v pravěku vyvíjelo a jak se utvářejí výhledy lidského vývoje do budoucna.
Dnes bude mým úkolem, abych blíže charakterizoval bytost člověka.
(1) Chceme‑li mluvit o bytosti člověka, musíme si uvědomit, že před zrakem toho, jenž přistupuje k pozorování člověka vyvinutými duchovními smyslovými orgány, se lidská podstata objeví mnohem složitější, než při obyčejném smyslovém pozorování, které je proniknuto lidským rozumem a může pozorovat jen zcela malou část. Ze stanoviska okultismu by bylo nesprávné (jak jsme již na to poukázali), kdybychom to, co máme před sebou, nazvali fyzickým tělem. Fyzické tělo, jak stojí před námi, je již proniknuto éterným a astrálním tělem. To, co nazýváme fyzické tělo je spojením těchto tří těl; teprve kdybychom ostatní těla mohli vysunout, měli bychom před sebou skutečné fyzické tělo člověka. Toto fyzické tělo je článkem lidské bytosti, který má (tato bytost) společný s celou fyzickou přírodou obklopující člověka – s nerosty, rostlinami a zvířaty.
Toto fyzické tělo člověka chápeme správně jen tehdy, pravíme‑li, že sahá právě tak daleko, jako příbuzenství člověka s nerostnou říší, která ho obklopuje. Musíme si pak ujasnit, že tento článek lidské bytosti můžeme pozorovat tak, jako by byl nejméně oddělen od ostatního vesmíru. Síly, které působí ve fyzickém těle, sahají až do vesmíru. Kdo fyzické tělo prohlédá, ten je vnímá asi tak, jako prožívá podstatu duhy.
Má‑li vzniknout duha, musí být v určité konstelaci sluneční světlo, dešťové mraky, atd. Je‑li takováto konstelace, duhu nelze odstranit. Duha je tudíž následkem, úkazem, který je způsoben zvenčí, stejně jako je pouhým úkazem i fyzické tělo. Síly, které drží pohromadě fyzické tělo, musíme hledat v celém okolním světě. Je otázkou: Kde jsou vůbec tyto síly v jejich pravé podobě, které způsobují, že se nám fyzické tělo jeví právě takto?
Pozorujeme‑li fyzické tělo v jeho pravé podobě, jsme vedeni do vyšších světů, neboť ve fyzickém světě lze spatřit jen to, co se nám jeví jako fyzické tělo. Síly, které dávají vznikat tomuto jevu, mají domov ve vznešených duchovních světech. Musíme tudíž poněkud přihlédnout ke světům, které jsou ještě mimo náš fyzický svět. Mluví‑li okultista o vyšších světech, jsou to světy, které nás stále obklopují. Pouze je nutné, aby tomuto vnímání byly smysly otevřeny – podobně jako oko musí být otevřené světu barev.
Otevřou‑li se určité duševní smysly, které jsou o stupeň vyšší než fyzické smysly, pak svět kolem nás je proniknut novým světem jevů, který nazýváme „astrální úrovní“. Rosekruciánská theosofie nazývá tuto úroveň „imaginativním světem“, přičemž však imaginace je něčím mnohem skutečnějším, než se obvykle předpokládá.
Vidíme zde příliv a odliv obrazů. Barva, která je jinak poutána na předměty, se v astrálním světě mění rozmanitým způsobem, jak uvidíme ještě dále. Tento svět se v rosekruciánské metodě, jež se stala populární ve hnutí, které se připojilo k rosekruciánství, nazývá světem „elementárním“, takže tyto tři výrazy znamenají v rosekruciánském smyslu totéž!
Mimo to, otevřou‑li se nám ještě vyšší smysly, nacházíme ještě vyšší svět – to je „svět harmonie sfér“, jenž vniká do světa obrazů a barevných bytostí. Nazývá se též „světem dévachanu“, nebo i „mentálním světem“ či „světem rúpa‑dévachanu“ (rúpa = forma). V rosekruciánském způsobu vyjadřování se nazývá „světem harmonie sfér“ nebo „světem inspirace“, poněvadž otevřeme‑li smysly tónům, stávají se nám tyto inspirujícím živlem. Ve výše zmíněném hnutí byl tento svět nazýván též „světem nebeským“. Pojmy „dolní rúpa‑dévachan“, „svět dévachanický“, „svět inspirace“ a „svět nebeský“ znamenají tedy opět totéž.
Pak máme konečně ještě vyšší svět, který se otvírá ještě vyšším smyslům. Rosekruciánská metoda ho označuje jako „svět pravé intuice“; přičemž i intuice je něco mnohem vyššího, než je míněno slovem, kterého se v lidském životě obecně užívá.
Míní se tím schopnost vejít a rozplynout se v některé bytosti, spojit se s ní tak, že můžeme bytost poznat z nitra.
Tento „svět intuice“ se v onom zmíněném hnutí nazýval „světem rozumovým“, poněvadž tato sféra je tak vysoce povznesena nad obyčejný svět, že do světa lidí vysílá jen cosi jako stínové obrazy. Rozumové pojmy jsou slabými stínovými obrazy v poměru k tomu, co je v tomto světě skutečností.
Mimo náš fyzický svět můžeme uvést ještě tři jiné světy, chceme‑li tento svět pochopit v jeho pravé podobě. Za silami, které udržují fyzický svět pohromadě, bychom museli hledat síly v nejvyšším, v intuitivním (rozumovém) světě.
Ve srovnání s tím, co tam můžeme nalézt jako přírodní síly, je to, co fyzik nalézá ve fyzickém světě, jako slabý stínový obraz. Kdybychom vystoupili do nejvyššího světa, nalezli bychom pro každý pojem, který si činíme např. o krystalu nebo o oku, živoucí bytost. Co zde je pojmem, je stínovým obrazem bytostí v tomto nejvyšším světě. Tak se náš fyzický svět skládá ze sil, které se v pravé podobě projevují – theosoficky řečeno – v „arúpa‑dévachanu“ (arúpa = bezforemnost). Učiníme si ještě zřetelnější představu, tážeme‑li se, co nám praví úvahy o nerostné říši.
Člověk má vědomí svého „já“. Nerost nazýváme bezvědomým. Tak tomu je však pouze tehdy, zůstaneme‑li na fyzické úrovni. Vystoupíme‑li do vyšších světů, není nerost již bez vědomí; vystoupíme‑li ale jen do astrálního světa, (vědomí) „já“ nerostného světa stále ještě nenalézáme. Vědomí „já“ u nerostu nalezneme teprve v nejvyšším ze světů, které jsme uvedli.
Jako prst nemá vědomí, nýbrž jako musíme jít od prstu ke svému „já“, chceme‑li najít jeho vědomí, tak nás vede nerost ke svému „já“ proudy, které lze sledovat až do nejvyšších oblastí světového bytí. Nehet na prstu náleží k celému lidskému organismu; své vědomí nachází v našem „já“. Pozorujeme‑li nehet, má se k našemu organismu jako nerost k vyššímu duchovnímu světu. Celý organismus má své „já“ a nehty jsou tak (podobně jako u nerostu) krajním výrazem ztuhlé formy tohoto života. Lidské fyzické tělo má s nerostem společné ještě to, že k fyzickému tělu (pokud je čistě fyzickým) náleží vědomí v hořejších duchovních světech. Člověk je založen tak, že pokud je vybaven pouze fyzickým vědomím, pokud má fyzické tělo s vědomím v hořejších světech, tak potom – aniž to ví – je vykonáván vliv na jeho fyzické tělo „shůry“. Co vytváří fyzické tělo, nemá člověk v rukou. Právě tak, jako naše „já“ je původcem toho, co pohybuje rukou, tak vyšší duchovní svět vykonává vliv na naše fyzické tělo a tak působí vědomí „já“ tělesné pochody v našem fyzickém těle. Jenom zasvěcenec, který se pozvedá k intuici, dosahuje moci nad svým fyzickým tělem, takže žádný nervový proud neproniká jeho nervy, aniž by to nevěděl. Tím se stává účastníkem vyšších světů, které ovládají jeho fyzické tělo.
(2) Druhý článek lidské přirozenosti má člověk ještě společný se světem rostlinným a zvířecím; je to éterné neboli životní tělo. Okultnímu jasnovidci se jeví tak, že má přibližně tutéž formu jako tělo fyzické. Je to tělo sil (toto silové tělo má tvar paprskovité hvězdy). Kdybychom si odmysleli tělo fyzické, zůstalo by nám toto tělo éterné jako tělo sil, proniknuté silovými liniemi, které fyzické tělo vybudovaly.
Lidské srdce by nemohlo nikdy vzniknout v té formě, kterou má, kdyby v éterném těle, které proniká fyzické tělo nebylo éterného srdce. Toto éterné srdce obsahuje určité síly a proudy a tyto jsou budovateli, architekty a tvořiteli fyzického srdce. Je tomu tak, jako kdybychom si představili nádobu s vodou. Ochladíme‑li tuto vodu, vzniknou v ní ztuhliny, ledové zmrazky. Co je zde led, je jen ztuhlou vodou a forma, kterou mají tyto ledové zmrazky, byla ve vodě činná jako silové linie. Tak je vytvořeno fyzické srdce ze srdce éterného; je jen ztuhlým éterným srdcem a proudy sil v éterném srdci daly fyzickému srdci formu. 
Kdybychom si mohli odmyslet fyzické tělo, viděli bychom éterné tělo, jak je zejména v horních částech značně podobné fyzickému tělu. Tato podobnost sahá však pouze ke středu těla, neboť tělo éterné je přece jen dosti odlišné. To pochopíme, uvědomíme‑li si, že éterné tělo je u muže ženské a u ženy mužské. Bez tohoto poznatku nám v praktickém životě zůstane mnohé nepochopitelným. Éterné tělo má světelnou podobu, která všude poněkud přečnívá fyzické tělo. Toto éterné tělo má člověk společné se světem rostlinným (a zvířecím). U éterného těla je tomu podobně jako u fyzického těla; síly, které udržují éterné tělo pohromadě, nalézáme ve světě, který se nazývá rúpa‑dévachanem, nebeským neboli inspirujícím světem.
Všechny síly, které udržují éterné tělo, jsou tedy o stupeň níže, než ty, které udržují pohromadě fyzické tělo. Proto musíme na věc nazírat tak, že vědomí „já“ u rostlin musíme hledat v tomto světě inspirace, v dolním dévachanu. V tomto světě harmonie sfér, kde je vědomí „já“ rostlinného světa, tam je též vědomí „já“, které proniká lidské éterné tělo žijící v nás, aniž bychom to věděli.
(3) Potom dále přicházíme ke třetímu článku lidské bytosti, k astrálnímu tělu (rosekruciánskou terminologií – k duševnímu tělu). Toto tělo má člověk společné jen se zvířaty. Kde se objevuje pocit, radost a bol, afekty a vášně, tam je astrální tělo nositelem těchto vnitřních zážitků některé bytosti. I přání a vášně, to vše je, jak říkáme, zakotveno v astrálním těle. Astrální tělo pak musíme opět charakterizovat tak, že prohlásíme: Je v něm to, co je i ve světě zvířecím. 
Svět zvířat má pak též vědomí. Astrální bytost člověka i zvířete je udržována silami, které jsou domovem v astrálním, imaginativním, či jak rosekrucián říká – v elementárním světě (v tzv. „kámalóce“). Síly, které udržují astrální tělo a dávají mu podobu, kterou má, lze poznat v jejich pravé podobě v astrálním světě. Proto má i zvíře vědomí svého „já“ v tomto světě a jako mluvíme u člověka o individuální duši, tak mluvíme u zvířete o skupinové duši; tuto můžeme nalézt na astrální úrovni. Jenže nikoli jednotlivé zvíře, které zde žije na fyzické úrovni, nýbrž druh – např. všichni lvi nebo všichni tygři dohromady – mají jedno společné „já“, které musíme hledat jako skupinovou duši na astrální úrovni. Jen takto pochopíme, co je zvíře žijící ve fyzickém světě, můžeme‑li je sledovat vzhůru, až na astrální úroveň. Nalezli bychom vlákna, která vycházejí např. od lvů a spojují se na astrální úrovni ve společné skupinové „já“ všech jednotlivých lvů, kteří žijí zde na Zemi. 
Jako člověk má své individuální „já“, tak v každém astrálním těle žije něco ze skupinového „já“. Toto zvířecí „já“ žije v lidském astrálním těle a člověk se na něm stává nezávislým teprve tehdy, prohlédne‑li astrálně a stane‑li se druhem astrálních bytostí, má‑li možnost setkat se na astrální úrovni se skupinovými dušemi zvířat, jako zde s jednotlivými zvířecími bytostmi. Tam se vyskytují bytosti, které mohou sestoupit roztříštěně na fyzickou úroveň jako tolik a tolik zvířat. Skončí‑li doba jejich života, spojují se opět s ostatní částí této bytosti na astrální úrovni. 
Celá zvířecí skupina je na astrální úrovni člověkem, s nímž lze mluvit jako s jednotlivým člověkem zde ve fyzickém světě. Jejich vzezření je poněkud jiné – a tedy nejsou neprávem ve druhé apokalyptické pečeti charakterizovány tím, že jim pisatel dává různé názvy, když praví, že se dělí na čtyři třídy: lva, orla, býka a člověka (který ještě nesestoupil na fyzickou úroveň). Tato čtyři apokalyptická zvířata jsou čtyři třídy skupinových duší, které na astrální úrovni stojí nejblíže individuální duši člověka.
(4) Přihlédněme nyní k tomu, co člověk se světem, který jej obklopuje, již nemá společné – k podstatě, která se projevuje v „já“. Tímto čtvrtým článkem své bytosti se člověk stává korunou pozemského fyzického stvoření. Teprve v tomto článku je jeho přirozenosti dáno vědomí zde na fyzické úrovni. 
Jako vědomí nerostu má svůj domov v arúpa‑dévachanu, vědomí rostliny v rúpa‑dévachanu, vědomí zvířete na astrální úrovni, tak u člověka má vědomí „já“ domov ve čtvrtém článku jeho bytosti, ve fyzickém světě. Teprve ve svém „já“ má člověk cosi, do čeho žádná jiná bytost nemůže vniknout, kam nemůže vstoupit vědomí žádného jiného „já“.
(5) Právě jsme poznali čtyři články člověka: tělo fyzické, éterné, astrální a „já“. Nyní však jde o to, že uvedené články ještě neobsahují celou lidskou přirozenost. Tyto čtyři články měl člověk i při nejprvnější inkarnaci na Zemi a okolnost, že prošel různými vtěleními, znamená pro člověka, že se vyvíjel výše. Člověk se vyvíjí výše tím, že svým „já“ přetváří tři články, které jsme uvedli dříve. Pozorujeme‑li člověka pradávné minulosti v jeho první inkarnaci na Zemi, hoví takový člověk všem svým chtíčům a vášním. Má sice všechny své čtyři články (včetně „já“), avšak chová se jako zvíře.
Přirovnáme‑li pak takovéhoto člověka ke vznešenému idealistovi, spočívá rozdíl v tom, že dřívější člověk‑divoch, nepracoval ještě na svém astrálním těle svým „já“. Nejbližší pokrok lidského vývoje spočívá v tom, že člověk pracuje na svém astrálním těle. U tohoto člověka se taková práce projeví tím, že určité původní vlastnosti svého těla počne ovládat z nitra. Průměrný evropský člověk si říká o jistých pudech: Těm smíš vyhovět, – u jiných si to dovede zakázat.
Pokud to, co původně žilo v jeho astrálním těle, podrobil vládě svého „já“, mluvíme o „duchovním já“. Je to totéž, co bývá označováno výrazem „manas“. Tento manas je výsledkem proměny astrálního těla naším „já“. Co do látky je manas totéž, co astrální tělo; je to jen jiný způsob uspořádání toho, co bylo původně v astrálním těle a co potom bylo přeměněno na „duchovní já“.
(6) Člověk, jenž se dále vyvíjí, dosahuje schopnosti, aby svým „já“ pracoval nejen na svém astrálním, nýbrž i éterném těle. Musíme si ujasnit, jaký rozdíl je mezi prací na astrálním těle a na těle éterném. 
Vzpomeňme si, co jsme věděli, když jsme byli osmiletým dítětem a uvažme, co vše jsme si od té doby osvojili; je toho nesmírně mnoho. Každý z nás přijal do sebe velký počet pojmů (pojem = obsah; na rozdíl od představy, která dává obsahu ohraničení, jako např. kružnice obsahu kruhu), které ho vedou k tomu, že nehoví již slepě svým pudům a vášním. Vzpomeneme‑li si však, že jsme byli např. popudlivým dítětem a uvážíme‑li, jak dalece jsme tuto popudlivost překonali, shledáme, že častokrát ještě této popudlivosti podlehneme. Shledáme, jak málo se nám podařilo zlepšit špatnou paměť, či jak málo může člověk přetvořit svoje charakteristické vlohy, sílu nebo slabost svého svědomí. 
(Máme dvojí svědomí: morální /duševní/ a mravní /duchovní/. Morální svědomí je formováno zvnějšku vnějšími předpisy a zákony. Morální svědomí pěstujeme v národě, v rodině... když vyrůstáme v lůně národa, u rodičů atp., kteří nám říkají: To smíš, to nesmíš...! Morální svědomí je vlastně svědomí na pokyn, dle předpisů a nařízení. Podle toho, jak dodržujeme příkazy, se nám může ozývat naše svědomí; toto však není pravé svědomí. Naproti tomu mravní svědomí se tímto nezabývá, určujeme si ho sami vnitřně, z vlastního podnětu. Nejdříve se musí z vnějšku vypěstovat morální svědomí, aby se pak mohlo opustit, aby po něm mohlo z nitra nastoupit vnitřní mravní svědomí. Mravní svědomí si tedy osvojujeme na úkor morálního.)
Častokrát jsem srovnával to, co člověk přetváří (např. ve svém temperamentu), s pomalým pohybem hodinové ručičky. Právě v tom spočívá podstata žákova zasvěcení. Učení se je nutno pokládat za pouhou přípravu; mnohem podstatnější je a mnohem více učiníme pro své zasvěcení, přetváříme‑li svůj temperament! Jestliže jsme přetvořili špatnou paměť v dobrou, popudlivost v mírnost, melancholický temperament v klidnou vyrovnanost, pak jsme učinili více, než kdybychom si učením osvojili sebe víc! V tom je zdroj vnitřních okultních sil; tak se projevuje, že „já“ pracuje nejen na těle astrálním, nýbrž i na těle éterném.
Pokud se tyto vlohy projevují, musíme je hledat v těle astrálním, chceme‑li je však přetvořit, musíme je hledat v těle éterném. Přetvořit je lze pouze tím, že pracujeme na éterném těle. Kolik toho „já“ přetvořilo na éterném těle, tolik je v člověku obsaženo z nového článku, který na rozdíl od éterného těla nazýváme „životním duchem“. V theosofické literatuře je označován tento článek výrazem „buddhi“. Substance buddhi není nic jiného než část éterného těla, kterou přetvořilo naše „já“.
(7) Zesílilo‑li „já“ tak, že se učí přetvářet nejen éterné, nýbrž i fyzické tělo – nejhustší článek lidské podstaty (článek, jenž je vytvořen tak, že jeho síly sahají vysoko do nejvyšších světů), pak říkáme, že člověk si vytváří nejvyšší článek své dnešní přirozenosti, „duchovního člověka“, zvaného též „átman“.
Síly, jimiž se přetváří fyzické tělo, musíme hledat v nejvyšším světě. Přetváření fyzického těla počíná přeměnou dýchacího procesu (srovnej výraz átman s německým výrazem „atmen“, dýchat). Takovým přetvářením se mění ráz krve, která pracuje na fyzickém těle tak, že se touto prací povznášíme až do nejvyšších světů.
Musíme však rozeznávat mezi dvěma formami přetváření a chceme‑li tuto okolnost vyjádřit přesněji, pak mluvíme o nevědomém a vědomém přetváření. Ve skutečnosti každý Evropan přetvořil svým „já“ nižší články své přirozenosti nevědomě. V nynějším vývojovém cyklu přeměňuje tyto články vědomě, jen pokud se týká manasu. Musí se teprve stát zasvěcencem, má‑li se učit, jak vědomě přetvářet své éterné tělo.
Pamatujme si: Původně má každý, i ten nejprimitivnější člověk na prvním vývojovém stupni, tři články své přirozenosti, v nichž je obsaženo „já“. Potom začíná přetváření, které po dlouhou dobu zůstává nevědomé. Pak počíná lidstvo přetvářet astrální tělo vědomě. Zasvěcenci dnes vytvářejí éterné tělo vědomě, v budoucnu všichni lidé vědomě přetvoří tělo éterné i fyzické.
Takový je vztah původních tří článků lidské přirozenosti – fyzického, éterného a astrálního těla a dále „já“, které je přetváří. Co je pro dnešního člověka minulým dějem (procesem), to dalo nevědomě vzniknout vloze pro manas, buddhi a átman.
V rosekruciánské theosofii rozeznáváme duši cítivou, rozumovou a vědomou. Teprve v duši vědomé zazáří vědomé přetváření. Zde přistihneme samo „já“, jak vědomě pracuje na přetváření. V duši vědomé vyvíjí „já“ nejprve „duchovní já“ (manas), v duši rozumové vyvíjí „životního ducha“ (buddhi) jako protějšek k éternému tělu. Konečně v duši cítivé vyvíjí vlastního „duchovního člověka“ – átmana. Tak dostaneme celkem devět článků lidské přirozenosti.
Pro vnější pohled vězí dva články lidské přirozenosti – astrální tělo a duše cítivá – doslova navzájem v sobě jako meč v pochvě. Duše cítivá tkví v astrálním těle tak, že obě nám připadají jako jediný článek. Právě v takovém vztahu je i „duchovní já“ (manas) a duše vědomá. Tím se nám počet devíti článků zmenšuje na sedm. Můžeme nyní vypočítat sedm článků:
1) fyzické tělo
2) éterné (životní) tělo
3) astrální tělo, ve kterém vězí duše cítivá
4) „já“ (ego)
 a pak vyšší články:
5) manas (duše vědomá, „duchovní já“) (tzv. „obrácené já“)
6) buddhi („životní duch“)
 a jako nejvyšší
7) átman („duchovní člověk“).

Taková je vnitřní spojitost lidské přirozenosti, která má ve skutečnosti devět článků, přičemž ovšem dvakrát dva spadají v jedno. Proto rozeznáváme v rosekruciánské metodě třikrát tři, tj. devět článků, jejichž počet se zmenšuje naznačeným splynutím z devíti na sedm (viz následující stránka). Musíme však v těchto sedmi poznávat devět, jinak bychom dospěli pouze k teoretickému nazírání.
Přechod od teorie k životu však můžeme získat jen tehdy, pozorujeme‑li skutečnou povahu věcí. Co zde bylo naznačeno, bude nám vodítkem v příští rozpravě, abychom mohli uvažovat o člověku bdícím, spícím a mrtvém.

Devět článků lidské bytosti:
			1. „Duchovní člověk“ (átman)
			2. „Životní duch“ (buddhi)
			3. „Duchovní já“ (manas)
			4. Duše cítivá 
			5. Duše rozumová
			6. Duše vědomá
			7. Tělo astrální 
			8. Tělo éterné 
			9. Tělo fyzické
(„já“ zazáří v duších, pak počíná pracovat na tělech) 

III.
Astrální a nebeský svět 
Bdění, spánek a smrt

V této rozpravě budeme uvažovat o člověku v jeho stavu bdění ve fyzickém světě, ve stavu spánku a tzv. smrti.
Stav bdění zná každý z vlastní zkušenosti.
Upadne‑li člověk do spánku, vysune se z fyzického a éterného těla téměř vše, co je astrálním tělem, „já“ a co naše „já“ v astrálním těle přetvořilo. Pozorujeme‑li jasnovidně spícího člověka, vidíme na lůžku spočívat fyzické a éterné tělo. Tyto dva články zůstávají ve spojení, v němž jsou i jindy, kdežto astrální tělo vysunuje vše, co náleží k vyšším článkům, takže je možné jasnovidně sledovat, jak se při usínání astrální tělo vysunuje v jakémsi světle z prve uvedených dvou těl.
Máme‑li tento stav popsat ještě podrobněji, musíme říci, že u dnešního člověka je astrální tělo rozčleněno různými světelnými proudy a záblesky. Pohlédneme‑li na tento celkový obraz, jeví se nám jako dvě do sebe vtočené spirály či šestky, z nichž jedna se ztrácí ve fyzickém těle a druhá se rozprostírá do kosmu jako ohon vlasatice. Tyto dva jakési ohony astrálního těla se při jejich dalším šíření stávají brzy neviditelnými, takže celý tento zjev se dá přirovnat k formě vejce. Když člověk opět procitne, ohon vycházející do kosmu se ztrácí a celý útvar se zase stáhne do éterného a fyzického těla.
Mezi stavem bdění a spánku je mezistav snění. O snovém spánku mluvíme, uvolnilo‑li sice astrální tělo již úplně své spojení s fyzickým tělem (takříkajíc vysunulo již svá spojovací vlákna z fyzického těla), avšak ještě je spojeno s éterným tělem. Pak je zorné pole člověka proniknuto obrazy, jež nazýváme sny. Prakticky je to mezistav, poněvadž astrální tělo úplně uvolnilo své spojení s fyzickým tělem, kdežto s éterným tělem ještě jistým způsobem souvisí.
To je tedy spící člověk, který žije ve svém astrálním těle mimo fyzické a éterné tělo. Že člověk musí vstupovat do stavu spánku, má své hluboké opodstatnění. Nesmíme si představovat, že by astrální tělo za noci (je‑li ve spánku mimo fyzické a éterné tělo) bylo nečinným a nekonalo žádnou práci. Je‑li za dne astrální tělo ve fyzickém a éterném těle, doléhají k němu vlivy vnějšího světa, kterých se člověku dostává vlastní činností astrálního těla. Co člověk svými smyslovými vjemy, svou činností ve fyzickém světě získává jako city a pocity, vše co na něj zvenčí působí, postupuje až do astrálního těla. To je vlastně cítící a myslící část člověka. Fyzické tělo a to, co je v éterném těle, jsou jen prostředníky, nástroji. Vše, co člověk myslí a chce, se nachází v astrálním těle. Je‑li člověk za dne činný ve vnějším světě, astrálnímu tělu se neustále dostává dojmů z vnějšího světa.
Na druhé straně si musíme uvědomit, že astrální tělo je vlastním budovatelem éterného a fyzického těla. Stejně tak jako všechna ústrojí fyzického těla zhutněla a ztuhla působením éterného těla, tak i vše, co proudí a je činné v éterném těle, je zrozeno z astrálního těla.
Z čeho se tedy zrodilo samo astrální tělo? Zrodilo se z všeobecného astrálního organismu, který prochvívá celý náš kosmos, jenž náleží k nám. Chceme‑li si představit tento vztah malé části astrální tělesnosti ve svém těle k celému mohutnému astrálnímu moři (k astrálnímu organismu, v němž se vznášejí a z něhož jsou zrozeni všichni lidé, zvířata, rostliny, nerosty a též oběžnice) pomocí příměru, představme si kapku tekutiny v nádobě. Jako kapka má celé své bytí od tekutiny, která je v nádobě, tak i to, co je v astrálním těle, bylo kdysi obsaženo v celém astrálním kosmickém moři. Astrální tělo tím, že vstoupilo do éterného a fyzického těla, se oddělilo jako kapka z nádoby.
Pokud astrální tělo spočívalo v lůně všeobecného astrálního organismu, přijímalo své zákony, své dojmy od tohoto celého kosmického astrálního těla. Žilo svůj život v tomto kosmickém astrálním těle. Od doby, kdy došlo k jeho oddělení, je astrální tělo za denního bdění odkázáno na dojmy, jichž se mu dostává od fyzického světa. Tak musí svoji přirozenost dělit mezi dojmy, které si přineslo z kosmického astrálního organismu a mezi dojmy, kterých se mu dostává zvenčí v důsledku činnosti vnucené mu fyzickým světem. Až člověk dospěje k cíli svého pozemského vývoje, budou tyto dvě stránky navzájem harmonicky vyrovnány. Dnes tomu tak není; toto dvojí působení není v souladu. 
Astrální tělo je budovatelem éterného těla a tím je nepřímo (poněvadž éterné tělo zase vybudovalo fyzické tělo) budovatelem i fyzického těla. Vše, co astrální tělo v průběhu doby část po části vybudovalo, se zrodilo z velkého kosmického astrálního moře. Tím, že z tohoto astrálního moře vyšly jen zdravé zákonitosti a harmonie, byla tvořivá činnost astrálního těla na éterném a fyzickém těle původně zdravou a harmonickou. Avšak z vlivů, jichž se astrálnímu tělu dostává zvenčí od fyzického světa a které jeho původní harmonii působí újmu, pocházejí všechny poruchy fyzického těla, které se u dnešního člověka vyskytují.
Kdyby astrální tělo zůstávalo stále v člověku, rozvrátil by silný vliv fyzického světa brzy celou harmonii, kterou si astrální tělo z kosmického organismu přineslo. Velmi brzy by se člověk opotřeboval únavou a nemocí. Za spánku astrální tělo ustupuje do pozadí před dojmy fyzického světa, který neobsahuje již nic, co by působilo harmonii; vstupuje pak do všeobecné harmonie kosmu, z níž se zrodilo.
Ráno si astrální tělo přináší jako dozvuky toho, co prožilo za noci, obnovu sebe sama. Astrální tělo vskutku každé noci obnovuje svoji harmonii s velkým kosmickým astrálním mořem a jasnovidec tudíž zří (vnímá), že toto astrální tělo není nijak nečinné. Jasnovidec zří souvislost mezi astrálním mořem a oním vlasatici podobným ohonem, jak tato část astrálního těla pracuje na odstranění únavy, která vznikla disharmonií světa. Tato činnost astrálního těla se projevuje tím, že ráno po spánku se cítíme posíleni. Ovšem astrální tělo, které za noci žilo ve velké harmonii, se musí znovu přizpůsobit fyzickému světu; proto nejsilnější pocit osvěžení se objevuje teprve několik hodin poté, co astrální tělo vstoupilo opět do fyzického těla.

Přejděme nyní k sestře spánku – ke smrti a objasněme si, jaký je stav člověka po smrti. Mrtvý člověk se liší od pouze spícího člověka tím, že u mrtvého člověka odešlo éterné tělo spolu s astrálním tělem a zanechalo zde ve fyzickém světě pouze fyzické tělo.
Takové vysunutí éterného těla z fyzického se v době mezi zrozením a smrtí u člověka nikdy nevyskytuje (neprodělal‑li ovšem určité stavy zasvěcení).
Pro člověka, který zemřel, je důležitým okamžikem chvíle bezprostředně po smrti. Tato doba trvá delší čas – hodiny, ba i dny. V tomto stavu se před duší mrtvého člověka ocitá celý život jeho poslední inkarnace jakoby ve velkém vzpomínkovém obrazu. Tak je tomu u každého člověka po smrti. Zvláštnost tohoto obrazu (jak se bezprostředně po smrti ukazuje) spočívá v tom, že jsou v něm jakoby setřeny všechny zážitky, které člověk na své cestě světem subjektivně prodělal.
Při svých různých zážitcích jsme vždy prožívali také cit radosti a bolesti, povznesenosti nebo smutku. Naše vnější nazírání bylo vždy spojeno s vnitřním prožíváním. Všechny radosti a bolesti, které se k obrazům života připojují, se však při této posmrtné vzpomínce nevyskytují. Člověk stojí před tímto vzpomínkovým obrazem právě tak objektivně, jako před malbou. Když tato znázorňuje člověka, jenž je naplněn bolestí, zíráme na něj objektivně; můžeme zajisté jeho smutek spolucítit, přece však nemáme bezprostřední dojem bolesti, který duši tohoto člověka naplňoval. Tak je tomu i s oním obrazem bezprostředně po smrti. Je jakoby rozprostřen a v obdobích, jež budí úžas, poněvadž jsou tak krátká, člověk vidí všechny jednotlivosti, jež se v životě udály.
Oddělení fyzického těla od éterného ještě za života se vyskytuje pouze u zasvěcence. Přece však jsou jisté okamžiky, kdy se jakoby jedním rázem éterné tělo uvolní od fyzického těla. Tak je tomu, má‑li člověk zvlášť hrůzné zážitky, např. zřítí‑li se z výšky nebo je‑li v nebezpečí utonutí. Takovýmto mocným nárazem se určitým způsobem uvolňuje éterné tělo od fyzického. Následkem je, že v takovém okamžiku vyvstane před duší člověka celý dosavadní život jako vzpomínka. To je obdobou zážitku po smrti.
Částečně se éterné tělo odděluje také tehdy, když zbrní některý úd (např. ruka). Jasnovidec pozoruje, jak éterná část odpovídající ruce visí ven jako rukavice. Právě tak vyčnívají éterné části mozku, je‑li člověk hypnotizován. Protože éterné tělo je do fyzického těla napojeno zvláštními malými útvary v podobě bodů, vzniká tak známý zvláštní pocit – píchání v údu, který zbrněl.
Po uplynutí doby, kdy se éterné tělo spolu s astrálním oddělilo od fyzického těla, přichází okamžik, kdy se astrální tělo se všemi vyššími články dále oddělí od éterného těla. Po tomto oddělení se vzpomínkový obraz zatemní a mizí. 
Ale člověk jej neztrácí úplně; něco mu zůstává. To, co nazýváme éternou neboli životní substancí, se rozptýlí po celém světovém éteru, avšak zůstává jakýsi výtažek, který člověk během svého dalšího putování životem nemůže již nikdy pozbýt.
Z éterného obrazu přenáší člověk tento výtažek do všech svých budoucích inkarnací, i když si na to později nemůže vzpomenout. Co se z tohoto vzpomínkového výtažku vytvoří, nazýváme pojmem „kauzální tělo“. Po uplynutí každého života se přidává nový list do knihy života. To rozmnožuje životní podstatu a působí, že příští život se přiměřeným způsobem rozvine, jestliže uplynulé životy byly plodné. V této okolnosti tkví příčina, proč je život bohatý nebo chudý na talent, vlohy apod.
Abychom chápali život astrálního těla po jeho oddělení od éterného těla, musíme poněkud přihlédnout k fyzickým poměrům. Ve fyzickém životě se astrální tělo raduje, trpí, uspokojuje své chtíče, pudy a přání prostřednictvím ústrojí fyzického těla. Po smrti se mu však těchto fyzických nástrojů nedostává. Labužník svoji chuť na dobrá jídla nemůže uspokojit, neboť mu schází jazyk, kterého pozbyl zároveň s fyzickým tělem; chtíč mu však zůstává, poněvadž souvisí s astrálním tělem. V tom má též příčinu palčivá žízeň při pobytu v kámalóce (káma = chtíč, přání; lóka = místo, avšak ve skutečnosti je to stav). Kdo již v době fyzického života vyrůstá z fyzického těla, ten si zkracuje dobu kámalóky. Proto si musíme již zde odvykat všem choutkám a vášním, které lze uspokojit jen fyzickými nástroji.
Skutečně vyrůstáme z fyzického těla, hledáme‑li nadšení v předmětech krásy a harmonie, které nás vedou ven ze smyslového světa již zde. Smyslové materialistické umění působí ztížení stavu kámalóky, kdežto duchovní umění působí ulehčení tohoto stavu, neboť každý ušlechtilý a produchovnělý sklon působí zkrácení doby v kámalóce. Doba v kámalóce odpovídá době, během níž si má člověk odvyknout smyslným chtíčům a pudům. Tato doba trvá přibližně třetinu obvyklého života. 
Při prožívání této doby v kámalóce se vyskytuje něco zvláštního. Člověk skutečně počíná prožívat celý svůj život. Byl‑li tu ihned po smrti obraz bez jakékoli radosti nebo zármutku, prožívá nyní člověk všechnu radost i všechen žal skutečně ještě jednou a to obráceným způsobem – tak, že všechnu radost, všechen žal, které způsobil jiným, musí nyní prožívat sám v sobě. Toto nemá se zákonem karmy nic společného.
Zpětné prožívání má svůj počátek při poslední události před smrtí a postupuje trojnásobnou rychlostí obvyklého života až ke zrození. V okamžiku, kdy člověk v tomto zpětném vzpomínání dospěl ke svému zrození, připojuje se část astrálního těla, kterou „já“ zpracovalo a přetvořilo, k tělu kauzálnímu. Naproti tomu jako stín odpadá to, co člověk ještě nezpracoval; to jsou astrální mrtvoly lidí. 
Nyní tedy člověk odložil tělo fyzické, éterné i astrální mrtvolu. Prožívá teď nové stavy v dévachanu. Dévachan je kolem nás právě tak, jako svět astrální. Když člověk odložil tyto tři mrtvoly, dosáhl stavu, který Bible naznačuje tajemnými slovy: „Nestane‑li se kdo takovým jako dítě, nevejde do království nebeského.“ (Dévachan, čili duchovní svět, je nebeskou říší, nebem v křesťanském smyslu.)
Nyní si dévachanický svět popíšeme. Je právě tak rozmanitý a členitý jako náš fyzický svět. Jako rozeznáváme v našem fyzickém světě pevné útvary (pevniny), jako pevnou zemi oblévá vodní živel, jako je zde vzduch a jiné další jemnější stavy, právě s takovým členěním se setkáváme v dévachanu, v duchovní říši. Skutečnosti, které lze nalézt v dévachanu, byly obdobně poměrům na Zemi nazvány podobnými jmény.
(1) Za prvé je zde oblast, kterou lze srovnat s pevnými fyzickými oblastmi; to jsou pevniny v dévachanu. Vše, co je na Zemi fyzické, tam nalézáme jako duchovní bytosti. Představme si např. fyzického člověka. Pozorován dévachanickým jasnozřením jeví se nám takto: postava, kterou vnímají fyzické smysly, mizí; naproti tomu se počíná objevovat záření tam, kde u fyzického člověka nic není. Kolem člověka se objevuje jakási záře a jas; uprostřed, kde je fyzické tělo, zůstává prázdný prostor, jakýsi vybraný negativ, jakoby stínový obraz. Zvíře a člověk takto pozorováni, se nám jeví v negativním obrazu; krev se jeví zelenavá (v doplňkové barvě). Všechny útvary, které jsou zde (na Zemi) fyzické, jsou na úrovni dévachanu jakoby ve svých prvotních obrazech.
(2) Druhou oblastí (nikoli však ohraničenou; jakoby druhým stupněm), je oblast dévachanických moří, neboli oceánů. Neproudí v nich voda, nýbrž zvláštní substance, která pravidelnými proudy proniká oblast dévachanu; její barvu lze srovnat s mladými broskvovými květy na jaře. Je to tekutý život, jenž proniká celým dévachanem. Co se zde na Zemi dělí na jednotlivé lidi a živočichy, to je v dévachanu jakýmsi vodním živlem. Utvoříme si o tom představu, když uvažujeme o rozdělení krve v člověku.
(3) Třetí oblast lze nejlépe charakterizovat, pravíme‑li, že je v ní zevním způsobem obsaženo vše, co zde na Zemi žije v nitru bytostí jako city, radost a bol. Ve fyzickém světě se např. odehrává bitva. Děla, pušky atd. – to vše náleží na fyzickou úroveň. Avšak v nitru bytostí fyzické úrovně jsou skryty city pomsty, bolesti, vášně; dvě vojska stojí proti sobě naplněna nepřátelskými vášněmi. Představme si celý tento obraz přetvořen ve vnější jevy; pak obdržíme obraz, jak se nám bude jevit na úrovni dévachanu. Budeme zde vnímat (zřít) vše, co se dole na bojišti odehrává, jako kdyby se vybíjela strašlivá bouře. To je atmosféra, vzdušný okruh dévachanu. Jako naši Zemi obklopuje vzdušný obal, tak i v dévachanu je jakoby atmosféra rozprostřeno vše, co se zde na fyzické úrovni vybíjí jako city – lhostejno zda tady na Zemi dosáhnou vnějšího projevu či nikoli.
(4) Čtvrtá oblast dévachanu obsahuje prvotní formu, prazáklad všeho původního, co na Zemi bylo vykonáno. Poohlédneme‑li se kolem sebe a zkoumáme‑li události fyzického světa, pak shledáme, že většina vnitřních dějů má svůj podnět zvenčí. Květina nebo zvíře nám působí radost; bez květiny nebo bez zvířete bychom tuto radost nepociťovali. Jsou však i takové děje, jejichž podnět nepřichází zvenčí. Nová myšlenka, umělecké dílo, nový stroj, přináší do světa něco nového, co tu ještě nebylo; ve všech těchto oborech vznikají původní výtvory. Lidstvo by neučinilo pokrok, kdyby se ve světě neobjevovalo něco nového. I obzvláště původní výtvory, které velcí umělci a vynálezci dali světu, jsou jen o stupínek výše, než kterýkoli jiný originální skutek – dokonce i nejméně významný! Jde tedy o to, aby v nitru vzniklo něco originálního a původního. I pro nejméně významné originální skutky jsou již v dévachanu vzory; zde již má všechno svoji jakousi předlohu. Co člověk vykoná ve fyzickém světě jako něco originálního, je ve světě dévachanickém uloženo již před zrozením tohoto člověka.

V dévachanu se tedy setkáváme se čtyřmi oblastmi, jejichž protilehlými obrazy na fyzické úrovni jsou země, voda, vzduch a oheň. Pevniny jako pevná kůra dévachanu (ovšem v duchovním smyslu); pak mořské oblasti, které odpovídají našim vodním oblastem; pak vzdušná oblast, obsahující proudění vášní apod., v níž se vyskytují krásné, avšak též bouřlivé zjevy. Konečně (čtvrtá, ohnivá) oblast, která vše proniká, svět pravzorů (praobrazů). Vše, co jako impulsy vůle a originální myšlenky vykonaly ve fyzickém světě bytosti, které se opět vracejí do tohoto světa, to vše musí duše prožít, to vše ji musí prodchnout, aby si v dévachanu nashromáždila novou sílu pro příští život.

IV.
Sestup k novému zrození

V poslední rozpravě jsme popsali oblasti a světy, kterými člověk prochází po smrti, když v době kámalóky (tedy – jak pravíme v rosekruciánské theosofii – v elementárním světě) odložil vše, co ho ještě váže na fyzický nástroj tohoto světa. Dále jsme popsali tzv. rúpa‑dévachan, čili oblast, kterou nazýváme též nebeským nebo inspirujícím světem. Viděli jsme, že tato oblast, která je vlastním domovem duchovních bytostí, má právě tak, jako oblast našeho světa, čtyři články.
Setkali jsme se s pevninami, které jsou proniknuty jakousi oblastí moří a řek, kterou však můžeme ještě lépe přirovnat k formě krevního oběhu v organismu. Viděli jsme, že obdobou atmosféry naší Země je v dévachanu tzv. vzdušný okruh, obsahující vše, co proniká duši ve fyzickém světě jako radost a žal, smutek a starost, ovšem v míře ještě rozsáhlejší, protože v tomto světě žijí zcela jiné bytosti, které nejsou inkarnovány ve fyzických tělech. Nakonec jsme viděli, že ve čtvrté oblasti se setkáváme jakožto se vzorem se vším, co je originálního, původního, od nejmenšího nápadu k nejvyšším ideám, které uskutečňuje vynálezce či umělec. V této oblasti jsou obsaženy vlastní podněty k pokroku naší Země. Mimo tyto články vlastního duchovního světa nacházíme však také to, co naši Zemi spojuje s ještě vyššími světy. Odhalili jsme zatím jen to, co má vztah k našemu zemskému vývoji; co však jde ještě dále, k tomu jsme dosud nedospěli. Komu se dostane zasvěcení, ten pochopí, čím naše Země byla, čím bude a poznává vše to, co ji pojí s ostatními světy mimo náš vesmír.
Důležitá je především jedna skutečnost, s níž se v dévachanu (v tomto tzv. světě rozumovém) setkáváme a kterou jsme zvyklí nazývat kronikou neboli dějinami „akáši“. Ne snad, že by tato kronika vznikala v dévachanu (svůj původ má v ještě vyšších oblastech), nýbrž – vystoupíme‑li až k dévachanu – počínáme vnímat to, co nazýváme akášou. Co jsou tyto dějiny akáši? Nejlépe si o věci uděláme pojem (pro správné pochopení je však nutné, abychom měli nejen správný pojem, ale i správnou představu), ujasníme‑li si, že vše, co se děje na naší Zemi nebo ve světě, vytváří v jisté jemné esenci trvalé stopy, které může odhalit poznávající člověk, jemuž se dostalo zasvěcení. Akáša není obyčejnou kronikou, nýbrž je jí vlastní určitá životnost. 
Dejme tomu, že člověk žil v prvním století po Kristu. Vše, co tehdy myslel, cítil a chtěl, vše, co tehdy přešlo do jeho skutků, nezmizelo, nýbrž je uchováno v této jemné esenci. Jasnovidec může tuto esenci „zřít“. Nikoli však tak, jako kdyby to bylo napsáno v nějaké knize dějin, nýbrž tak, jak se události seběhly. Jak se kdo pohyboval, co kdo učinil, jak někdo např. konal určitou cestu – to vše lze v těchto duchovních obrazech vnímat. Lze prožít též impulsy vůle, city a myšlenky. Nesmíme si však představovat, že tyto obrazy jsou takového druhu, jako kdyby to byly odlitky nebo otisky fyzických osobností; tak tomu není. Použijme prostého obrazu: Pohybujeme‑li rukou, je vůle člověka obsažena všude i v nejmenších částech pohybující se ruky. Tuto sílu vůle, která se zde skrývá, můžeme zřít v akáši. Co v nás nyní duchovně působí a co vplynulo do fyzického světa, to můžeme vnímat v duchovním světě.
Vyhledejme např. Caesara. Můžeme sledovat vše, cokoli podnikal. Musíme si však ujasnit, že v akáši můžeme spíše vidět Caesarovy myšlenky. Když si tato osobnost předsevzala něco učinit, vidíme všechny následky rozhodnutí vůle až k okamžiku, kdy tento skutek vplynul do života. Není snadné v akáši sledovat konkrétní událost; je nutné pomoci si tím, že navážeme na věci, s nimiž jsme učinili nějakou zevní zkušenost. Chce‑li jasnovidec sledovat určité události, týkající se Caesara, uvědomí si jako základ jistý dějinný údaj, na který naváže. Ostatní se pak vylíčí snadno. Dějinné údaje jsou sice mnohdy nespolehlivé, přece nám však často poskytnou pomoc. Obrátí‑li jasnovidec svůj pohled k Caesarovi, zří skutečně jednající Caesarovu osobnost (ovšem jakoby duchovního rázu) stojící před ním a mluvící s ním. Nevyzná‑li se však člověk, jenž má jakási vidění, přesně v těchto vyšších světech, může se mu, obrátí‑li svůj pohled do minulosti, přihodit mnohé. Dějiny akáši lze sice nalézt v dévachanu, avšak zasahují až dolů do astrálního světa, takže v tomto astrálním světě lze najít obrazy akáši jako jakousi fatu morgánu. Tyto obrazy jsou však často nesouvislé a nespolehlivé; chceme‑li bádat o minulosti, je nutné si toto uvědomit. 
Jistý příklad nám znázorní nebezpečnost těchto záměn. Jsme‑li akášickými údaji o vývoji Země vedeni zpět až do doby, kdy existovala Atlantida, dříve než přišla velká potopa a tento díl světa zatopila, můžeme sledovat děje v této dávné Atlantidě. Později se tyto děje opakovaly ještě jednou v jiné formě. Dlouho před dobou křesťanskou se v severním Německu – ve střední Evropě – východně od Atlantidy (než přišlo z jihu křesťanství) odehrály události, které jsou opakováním atlantských událostí. Teprve později se obyvatelstvo osamostatnilo působením vlivů, které přišly z jihu. Zde je příklad, jak snadno můžeme být vydáni napospas omylům. Sleduje‑li někdo astrální obrazy akáši, nikoli obrazy dévachanu, může se mu přihodit záměna s tímto opakováním dávných atlantských dějů. A k tomu skutečně došlo v údajích Scott‑Elliotové o Atlantidě, které sice naprosto souhlasí, zkoumáme‑li je co do astrálních obrazů, avšak nesouhlasí, srovnáme‑li je s obrazy skutečné akáši v dévachanu. Toto je nutné říci. V okamžiku, kdy poznáme, kde je skutečný zdroj omylů, dospíváme snadno k pravému ocenění těchto údajů.
Bereme‑li za základ údaje médií, může se vyskytnout ještě jeden zdroj omylů. Médium, je‑li nadáno přiměřenou mediumitou, může zřít dějiny akáši – většinou ale jen v jejich astrálním zrcadlení. Akáša je však něčím zvláštní. Vyhledáme‑li v ní člověka, chová se jako živoucí bytost.
Vyhledáme‑li Goetha, odpovídá nejen slovy, která tehdy mluvil, ale dává i odpovědi v Goethově duchu; může se dokonce stát, že „Goethe“ složí verše ve svém slohu a smyslu (duchu), které vůbec nikdy sám nenapsal. Obrazy akáši jsou tak živoucí, že působí dále jako původní děje v duchu tohoto člověka. Může se proto stát, že zaměníme obraz s člověkem samotným. Média se domnívají, že mají co činit s mrtvou osobností, žijící dále v duchu, ačkoliv je to jen její pouhý astrální akášický obraz. Caesarův duch může zatím už být opět vtělený někde na Zemi; jeho obraz z akáši však dává odpovědi ve spiritistických sezeních. Není to Caesarova individualita, ale jen trvalá stopa, kterou zanechal Caesarův obraz v akáši. V tom spočívá omyl při četných sezeních s médii. Musíme rozeznávat mezi tím, co zůstává z člověka jako jeho obraz v akáši a tím, co se dále vyvíjí jako jeho individualita. To jsou velice důležité rozdíly.
Opustí‑li člověk kámalóku, odvykl všem úkonům, k nimž má zapotřebí fyzických ústrojí. Pak vstupuje do právě popsané oblasti. Musíme si ujasnit, co se zde, v této pro člověka velmi důležité době, počíná dít. Vše, co si člověk dříve jen myslel, jeho city a vášně, vše, co zde prožil, to vše mu v dévachanu vystupuje vstříc, jako podoba věcí kolem něj.
Nejprve vidí své vlastní fyzické tělo v jeho prvotním obrazu. Jako kráčíme zde na Zemi přes skály, vrchy a kamení, tak kráčíme i v dévachanu přes všechny tyto útvary (formy), které jsou zde ve fyzickém světě; tedy kráčíme tam i přes své vlastní fyzické tělo. Je příznačné pro člověka po smrti, že své vlastní fyzické tělo vidí jako věc mimo sebe. Podle toho poznává, že se povznesl z kámalóky do dévachanu.
Zde ve fyzickém světě říká o svém těle: „To jsem já“. V dévachanu vidí své tělo a praví mu: „To jsi ty“. Filosofie védánty dává svým žákům toto meditativní cvičení: „To jsi ty“ (sanskrt. „Tat tvam asi“). Kromě toho vidí kolem sebe vše, co zde na Zemi prožil. Chová‑li člověk zde na Zemi touhu po pomstě, nelásku, různé špatné city ke svým spolubližním, pak mu vystupují vstříc tyto špatné city jako mrak mimo jeho osobnost; to je pro člověka poučením – jaký význam a účinek zde, v tomto světě, měly všechny tyto skutečnosti.
Musíme si zvláště bedlivě ujasnit, co se tu s člověkem děje. Pozorujme fyzického člověka zde na Zemi. Působením jakých vlivů se vytvořila jeho ústrojí, např. jeho oči? Kdysi byla doba, kdy ještě neexistovaly oči, které vytvořilo světlo ve fyzickém organismu člověka. Světlo je původcem očí! Takto vytvářejí skutečnosti, které nás obklopují, ústrojí fyzického světa. 
Zde ve fyzickém světě tedy tyto skutečnosti vytvářejí ústrojí ve fyzických tělech a látkách. V dévachanu pracují skutečnosti, nás obklopující, na naší duševní bytosti, takže vše, co si člověk zde (na Zemi) osvojil (např. jako dobré a špatné city), se tam ocitne v jeho okolí, pracuje na jeho duši a vytváří duševní ústrojí. Například byl‑li někdo zde dobrým člověkem, pak tam (v dévachanickém vzduchu) žijí jeho dobré vlastnosti, pracují v duchovnu a vytvářejí ústrojí, která poslouží jako budovatelé a tvůrci stavby fyzického těla při novém zrození. Co člověk zde na Zemi choval původně ve svém nitru a později v dévachanu přesunul do vnějšího světa, to pracuje přípravně na příštím novém vtělení a chystá síly, které znovu vybudují tělo člověka.
Nesmíme si však myslet, že by tam člověk neměl nic jiného na práci, než jen pečovat sám o sebe; kromě tohoto má v dévachanu vykonat ještě velmi důležité věci. Porozumíme tomu, pohlédneme‑li letmo na vývoj naší Země. 
Pohlédněme nazpět o několik tisíciletí do minulosti. Pozorujeme‑li tytéž předměty, vidíme, jak odlišné vzezření tehdy měly! Byly jiné rostliny, jiné zvířecí formy, ba i jiné podnebí. Povrch Země se ve svých přírodních výtvorech neustále mění (což má za následek změnu v oblasti kultury, politiky a ekonomie). V Řecku by např. nemohlo opět vzniknout to, co kdysi rostlo na půdě starého Řecka. Vývoj Země postupuje vpřed právě tím, že se její tvářnost neustále mění.
Zemře‑li člověk, trvá velmi dlouho, než se opět zrodí. Objeví‑li se člověk znovu na Zemi, nenachází opět totéž. Má prožít něco nového a nerodí se tedy na Zemi dvakrát do téže role. Člověk zůstává tak dlouho v duchovních oblastech, než mu Země může poskytnout zcela nové možnosti. To má svůj dobrý důvod; učí se něco nového a vyvíjí se tím zcela jinak. Pohleďme např. na římského hocha. Nežil jako třeba naši hoši navštěvující školu a tedy zrodí‑li se znovu, shledá opět zcela jiné poměry. Tak postupuje vývoj od inkarnace k inkarnaci. Zatímco se člověk zdržuje v oblastech, které jsme právě popsali, tvářnost Země se neustále mění.
Kdo je zde činným, kdo mění tvářnost Země? Chceme‑li na toto odpovědět, musíme nalézt nejprve odpověď na otázku: „Co činí člověk v mezidobí (v tzv. „bardu“, ve stavu mezi smrtí a novým zrozením)?“.  Člověk sám, veden vyššími bytostmi, pracuje na přetváření Země z duchovních světů. Jsou to lidé sami, kteří mezi smrtí a novým životem vykonávají tuto práci. Zrodí‑li se pak znovu, najdou vzezření Země jiné a to v takové podobě, na které sami pracovali. Všichni jsme byli takto činní.
Tážeme‑li se, kde je dévachan, kde je duchovní svět, odpověď na tuto otázku zní: stále všude kolem nás. Je tomu skutečně tak a též i všechny duše zemřelých pracují kolem nás. Zatímco stavíme města a konstruujeme stroje, pracují z duchovních oblastí lidé, kteří žijí v době mezi smrtí a novým životem. Můžeme‑li je jasnovidně vyhledat, shledáme, že tito mrtví lidé žijí ve světle (nevnímáme‑li světlo pouze smyslově). Světlo, které nás obklopuje, tvoří těla mrtvých (kteří si z tohoto světla vytvořili tělo). Světlo, které obklopuje Zemi, je látkou bytostem, které žijí v dévachanu.
Ve vnějším světě vidíme rostlinu, která se živí slunečním světlem. Tato rostlina nepřijímá jen fyzické světlo, nýbrž vpravdě i činnost duchovních bytostí (mezi nimiž jsou i tyto lidské duše), které vyzařují samy sebe jako světlo na rostliny a obklopují je svou činností jako duchovní bytosti. Pozorujeme‑li rostliny duchovním zrakem, pravíme: Rostlině je údělem působení mrtvých lidí, kteří ji obletují a jsou činní ve světle kolem ní.
Sledujeme‑li nyní, jak se rostlinstvo na Zemi stále mění a tážeme‑li se, kdo způsobil tuto změnu, můžeme říci: „Ve světle, které oblévá Zemi, působí mrtví lidé; zde je skutečný dévachan.“ Do této světelné říše se odebíráme, když uplynula doba kámalóky; to je konkrétní pravdou. Teprve ten ví o dévachanu, ve smyslu rosekruciánské theosofie, jenž dovede poukázat na to, kde lze mrtvé lidi skutečně nalézt.
Vyvine‑li se oko jasnovidce, učiní mnohdy zvláštní pozorování. Postaví‑li se na Slunce, zadrží jeho tělo světlo a vrhá stín. Pohlédne‑li pak do tohoto stínu, často zde v prvním okamžiku odhaluje duchovnost. Tělo zadržuje světlo, nikoli však ducha; pak ve stínu, který vrhá tělo, lze odhalit ducha. Proto primitivní národy, které byly vždy nadány jasnozřením, nazývají stín též duší a praví: „Bez stínu znamená bez ducha“ (resp. „bez duše“). V jedné novele od A. Chamisso je nevědomě skryta tato myšlenka: „Muž, jenž ztratil svůj stín, ztratil i svou duši a proto je smutný.“
Takového rázu je tedy práce člověka v dévachanu mezi smrtí a novým zrozením. Skutečně zde není nečinného odpočinku; lidé se po smrti účastní na vytváření naší Země z dévachanického světa. Tak chápeme, jak se odehrává vývoj a utváření světa. Není tomu tak, jak se často říká, že by lidé v dévachanickém světě žili v blaženém klidu a ve snách. Prožívají právě tak činný život, jako zde na Zemi. Je‑li člověk tak daleko, že činnosti, které vykonal v posledním životě, přeměnil v duchovní síly a prožil‑li všechny zážitky v dévachanickém vnějším světě tak, že na něho mohly působit, pak se stává zralým, aby z dévachanu sestoupil dolů k novému fyzickému zrození. Sféra Země ho pak opět přitahuje.

První oblastí, kterou člověk nalézá, sestupuje‑li dolů z dévachanu, je astrální úroveň. Zde se mu dostane nového astrálního těla. Nasypeme‑li na papír železné piliny a pohybujeme‑li vespod magnetem, tvoří se pak formy a linie úměrně silám magnetu. Právě tak i astrální substance, která je nepravidelně rozdělena, je přitahována a uspořádána úměrně silám, které jsou činné v duši a odpovídají tomu, co duše v dřívějším životě zpracovala. Tak člověk sám vytváří své astrální tělo. Tito vznikající lidé, kteří mají jen astrální tělo, se jasnovidnému pohledu jeví jako bytosti zvonovitého tvaru, otevírajícího se směrem dolů. Pohybují se obrovskou rychlostí po astrální úrovni. Lze si jen stěží představit rychlost, kterou tyto lidské zárodky pronikají prostorem.
Pak se těmto vznikajícím lidem musí dostat éterného a fyzického těla. Co se dosud stalo (až do doby, kdy bylo vybudováno astrální tělo), to záviselo na nich samých – podle sil, které sami dříve vyvinuli. Jak se však nyní tvoří éterné tělo, to v době dnešního vývoje nezávisí pouze na člověku samotném, nýbrž při vytváření éterného těla je člověk závislý i na vnějších bytostech. Proto má člověk vždy vhodné astrální tělo, avšak toto astrální tělo se vždy nehodí do těla éterného a fyzického; proto se v životě často vyskytuje disharmonie a nespokojenost.
To, že vznikající lidé pronikají prostorem takovou rychlostí pochází z toho, že hledají vhodný rodičovský pár, který by jim poskytl příležitost nalézt k jejich astrální bytosti přiměřenou éternou a fyzickou tělesnost. To jim může poskytnout rodičovský pár, který je relativně nejlepší a nejvhodnější. Při tomto hledání spolupůsobí bytosti podobné duchům národa a přičleňují éterné tělo k tělu astrálnímu.
Co se obvykle považuje za ducha národa, není nepojatelné abstraktum, nýbrž pro duchovního pozorovatele světa je právě tak něčím skutečným, jako naše duše, která je inkarnována v našem těle. Celý národ nemá společné fyzické tělo, avšak má společné astrální tělo a jisté náběhy k éternému tělu. Tato bytost žije v jakémsi astrálním oblaku, který je tělem ducha národa. To jsou bytosti, které řídí vytváření éterného těla před zrozením a tak pozbývá člověk vlády sám nad sebou.
Nyní se dostavuje mimořádně důležitý okamžik, jenž je právě tak důležitý jako okamžik smrti, kdy člověk vidí celý svůj minulý život jako vzpomínkový obraz. Vstoupí‑li nyní člověk do svého éterného těla (v době, kdy ještě nemá fyzické tělo), nastává krátký, avšak svrchovaně důležitý okamžik, kdy duše sestupující k novému zrození zří před sebou svůj budoucí život. Nikoli ovšem v jednotlivostech, ale jen jako pouhý přehled všeho toho, co ji v tomto příštím životě očekává.
A tak si člověk může říci (po svém vtělení na to ovšem zapomene), že má před sebou buď šťastný, nebo nešťastný život. Stává se pak, že člověk, který učinil špatné zkušenosti v dřívějším životě, je náhle stižen děsem a nechce vstoupit do fyzického těla. Tím se může stát, že nevstoupí úplně do tohoto svého fyzického těla a není tu pak úplné spojení mezi jednotlivými těly. Toto je častou (nikoli však jedinou) příčinou idiocie člověka. Duše se takřka vzpírá vtělit se fyzicky. Takový člověk nemůže řádně užívat svůj mozek, poněvadž s ním nemá správné spojení.
Jen zrodí‑li se člověk správným způsobem do svého fyzického těla, může ho také řádně používat. Jestliže éterné tělo obvykle jen mírně přečnívá přes fyzické tělo, pak u idiota lze často zřít, jak celé části éterného těla (jakoby éterná světelná zář) vyčnívají daleko z hlavy. Máme zde případ, kdy úkaz nevysvětlitelný na základě fyzického pozorování, nám může objasnit duchovní věda.

V.
Soužití lidí mezi smrtí a novým zrozením
Zrození do fyzického světa

Ve svém pozorování jsme dospěli až k okamžiku, kdy se člověk sestupující z vyšších oblastí cítí být na okamžik zahalen éterným tělem a tím získává jakýsi předběžný výhled na celý příští život, který ho zde očekává. Viděli jsme, jaké abnormality a stavy tento zážitek může u člověka vyvolat. Dříve, než pokročíme dále, chceme odpovědět na otázku, jež by se mnohému, kdo obrací pohled k dévachanu, mohla zdát důležitou. Otázka zní: „Jak je tomu se soužitím lidí mezi smrtí a novým zrozením?“
Musí nám být jasné, že nejen zde na Zemi, nýbrž i ve vyšších světech spolu lidé žijí a obcují. Jako práce lidí sahá až do fyzického světa, právě tak sahají i všechny poměry mezi lidmi, všechny souvislosti mezi nimi, všechny vztahy, které zde dole byly vzájemně navázány, až vzhůru do oblasti duchovních světů.
Objasněme si tuto okolnost na konkrétním případě. Vezměme např. vztah mezi matkou a dítětem. Může vzniknout otázka: Je mezi nimi vztah, který přetrvá i dále? Ano, je takový vztah. Mnohem vroucnější, mnohem pevnější, než kterýkoli jiný vztah, jenž lze na Zemi navázat. Mateřská láska má v první řadě animální (fyzický) charakter; je jakýmsi přirozeným instinktem. Doroste‑li dítě, přetváří se tento vztah v morálně‑etický (duševní) a duchovní (mravní). Naučí‑li se matka i dítě společně myslet, mít společné pocity, pak ustupuje přirozený instinkt stále více do pozadí; poskytl jen příležitost, aby se krásný svazek mohl navázat. Svazek, který v sobě obsahuje mateřskou i dětskou lásku v nejkrásnějším smyslu.
Co se zde vyvíjí jako vzájemné porozumění a vroucí láska, to má své pokračování až do oblasti duchovních světů, i když tím, že jedna strana zemře dříve než druhá, je pozůstalý od zemřelého na jistou dobu zdánlivě oddělen. Po této době je svazek, který zde byl navázán, právě tak živý a vroucí. Obě tyto bytosti jsou opět spolu – pouze všechny animální, čistě přirozené instinkty je nutné odvrhnout. Co se zde na Zemi spřádá jako duševní cit, jako duševní myšlenka od jedné bytosti ke druhé, není nahoře nijak omezováno překážkami, které se vyskytují zde. Ba co víc – v dévachanu se dostává dokonce určitého vzezření, určité struktury vztahů, které byly zde na Zemi navázány.
Vezměme si jiný příklad. Tvoří se přátelství, pospolitosti, které vznikly z duševního příbuzenství; tyto pokračují vzhůru až do dévachanu. A z toho se pro příští život vyvíjejí sociální souvislosti. Uzavíráním duševních spojení tak pracujeme na podobě, která se dostává dévachanu. Všichni jsme takto pracovali, když jsme navazovali pouta lásky od člověka k člověku. Tím jsme vytvořili něco, co nemá význam jen pro Zemi, nýbrž co vytváří souvislosti i v dévachanu. Bylo by možné říci: Co zde vzniká láskou, přátelstvím, vroucím vzájemným porozuměním, to jsou stavební kameny, které nahoře v oblasti duchovna budují chrám. Pro lidi, které proniká tato jistota, musí být povznášející pocit, vědí‑li, že zde navázané svazky duše k duši tvoří navždy základ vzájemné spolupráce.
Dejme tomu, že by na některé jiné fyzické planetě žily takové bytosti, které by si navzájem nebyly sympatické, které by navzájem mohly uzavírat jen málo svazků lásky. Tyto bytosti by v dévachanu vedly ubohý život. Bohatě členěný a obsáhlý dévachan má jen planetární oblast, kde se navazují takové svazky lásky od člověka k člověku.
Kdo je již nahoře v dévachanu – ačkoli ho obyčejný lidský zrak nemůže pozorovat – ten má (podle stupně svého vývoje) více či méně zřetelné vědomí pospolitosti s bytostmi, které zde zůstaly. Jsou dokonce prostředky, jimiž lze tuto pospolitost zintenzivnit. Vysíláme‑li našim zesnulým myšlenky lásky (nikoli však lásky egoistické), posilujeme tím pocit (vzájemné) sounáležitosti. Je omylem, domnívá‑li se kdo, že stav vědomí člověka v dévachanu je mlhavý a temný. Tak tomu není (člověk je zde plně vědomý)! 
Musíme zdůraznit, že stav vědomí, kterého člověk jednou dosáhl, nemůže již nikdy ztratit (i když při jistých přechodech nastává určitý útlum) a člověk v dévachanu skutečně svými duchovními ústrojími zřetelně vnímá vše, co se zde na zeměkouli děje. Okultismus učí, že člověk žijící v duchovnu, plně spoluprožívá vše, co se zde na Zemi odehrává.
Tak zříme, že život v dévachanu, pozorujeme‑li jej v jeho pravdivosti, pozbývá jakékoli nespokojenosti. Člověk, jenž zde při svém pozorování nevychází ze svého egoistického pozemského stanoviska, může tento život pociťovat jako nekonečně blažený – nehledě k tomu, že už pouhé osvobození od fyzického těla, od nižších článků, do kterých je zde na Zemi člověk uzavřen, mu skýtá nesmírně oblažující pocit. Již to, že tyto přehrady padly, že člověk již není vázán těmito pouty, přináší v sobě pocit blaženosti. Tak se stává dévachan dobou svobodného všestranného vyžití, tak bohatého a tak svobodného, jak člověk zde na Zemi nikdy nemůže poznat.
Viděli jsme, že člověk při svém sestupu k novému zrození obdrží obal svého éterného těla od duchovních bytostí, jež se v mnohém podobají duchům národa. Toto tělo éterné není člověku plně přizpůsobeno, avšak ještě méně je přizpůsobeno to, čeho se mu dostává jako jeho fyzického obalu. Nyní si v hrubých rysech vysvětlíme včlenění člověka do fyzického světa. Mnohé z toho se v jistém směru vymyká veřejné diskusi.
Víme, že člověk s vlastnostmi, které má, se obklopí určitým astrálním tělem a to, co je v tomto astrálním těle, způsobuje přitažlivost k určitým bytostem na Zemi. Éterným tělem je puzen k určitému národu a k určité rodině, kde se pak nově zrodí. Způsobem, jak člověk vypěstoval své astrální tělo, je přitahován k mateřské části svých rodičů; substance, členění astrálního těla, jej pudí k matce. „Já“ nového člověka pudí k otcovské části rodičů. „Já“ zde existovalo již v pradávných dobách, kdy duše poprvé sestoupila z lůna božství do fyzického těla. Toto „já“ se vyvíjelo mnoha inkarnacemi. „Já“ jednoho člověka se liší od „já“ jiného člověka. Jaké je („já“) dnes, to způsobila obzvláštní přitažlivost k otci.
Éterné tělo pudí nového člověka k národu a k rodině. Astrální tělo ho pudí k matce a „já“ k otci. Tím se řídí celý útvar, jenž usiluje o sestoupení do nového vtělení. Může se však stát, že astrální tělo je puzeno k mateřské části, kdežto „já“ nechce k příslušnému otci; v tomto případě pokračuje další putování duše, až najde vhodný pár rodičů.
V přítomném vývojovém cyklu představuje „já“ prvek vůle cítivých impulsů. V astrálním těle jsou jakožto stavy obsaženy fantazie a myšlení. První (prvky vůle cítivých impulsů) bude mít otec, poslední (fantazie a myšlení) matka. Tak vidíme, že individualita, která se chce vtělit, si svými nevědomými silami vyhledává rodičovský pár, který by jí dal fyzické tělo.
Skutečnosti, které jsme právě popsali, se odehrávají asi tak, že celý děj je v podstatě hotov asi do třetího týdne po početí. Tento člověk, který sestává z „já“, astrálního a éterného těla, je sice od okamžiku početí v blízkosti matky, která v sobě oplodněný lidský zárodek chová, avšak působí zvenčí. V této době (asi ve třetím týdnu) se toto astrální a éterné tělo takříkajíc zachycuje na lidském zárodku a počíná pracovat na člověku.
Až potud postupuje vývoj lidského fyzického těla bez vlivu astrálního a éterného těla; počínaje touto dobou tyto články působí na vývoj dítěte a samy organizují další vytváření lidského zárodku. Vidíme tedy, že co se týká fyzického těla, platí zde v ještě vyšší míře to, co bylo řečeno o těle éterném – že totiž v něm lze docílit souladu ještě méně (než v těle astrálním). Tato důležitá okolnost nám osvětluje mnohé, co se ve světě odehrává.
Až dosud jsme vylíčili obyčejného člověka přítomnosti v jeho normálním vývoji. Neplatí to však úplně pro člověka, jenž v některé z předešlých inkarnací počal svůj okultní vývoj. Čím výše člověk dospěl, tím dříve přichází okamžik, kdy sám počíná přetvářet své fyzické tělo, aby jej učinil vhodnější pro poslání, které má zde na Zemi splnit. Čím později se dostane k tomu, aby zachytil fyzický zárodek, tím méně se stane pánem nad svým fyzickým tělem. 
U vysoce vyvinutých lidských bytostí, které jsou vůdci duchovní části našeho světa, toto zachycení fyzického zárodku nastává již současně s početím. Těmto osobnostem se neděje nic bez jich přispění; své fyzické tělo vedou až ke smrti a nové tělo počínají vytvářet, jakmile se k tomu vyskytne první podnět.
Látky, které vytvářejí fyzické tělo, se neustále mění. Přibližně po sedmi letech se obnoví každý atom. Látka se vyměňuje, avšak forma zůstává. Mezi zrozením a smrtí musíme zrodit látku vždy znovu, neboť je proměnlivou složkou. Co mezi zrozením a smrtí plně vyvineme až za hranice smrti, to zůstává uchováno a vytváří nový organismus. Co člověk mezi smrtí a novým zrozením koná nevědomě, to činí zasvěcenec vědomě a vytváří tak vědomě své nové fyzické tělo. Zrození je tudíž pro něho jen radikální událostí; vymění jen jednou, avšak důkladně látky svého fyzického těla. Odtud pochází velká podobnost vzhledu takových individualit od inkarnace k inkarnaci, kdežto u méně vyvinutých osobností není mezi vzezřením jejich různých inkarnací naprosto žádná podobnost.
Čím výše se člověk vyvíjí, tím podobnější jsou dvě po sobě následující inkarnace. To lze zřetelně pozorovat jasnovidným zrakem. Existuje zcela zvláštní výraz pro tyto poměry, do kterých člověk vstupuje na vyšším stupni vývoje. Praví se, že se vůbec nerodí v jiném těle tak, jak se to říká o obyčejném člověku, kterému se po každých sedmi letech dostává nového těla. O mistru se praví, že je zrozen „v témže těle“; používá ho po staletí, ba po tisíciletí. Tak je tomu u většiny vůdčích individualit. Výjimku činí jistí mistři, kteří mají zcela zvláštní poslání; u těch zůstává fyzické tělo uchováno, takže u nich ke smrti vůbec nedochází. To jsou mistři, kteří mají pečovat o přechod od jedné rasy ke druhé.
Setkáváme se s dvěma dalšími otázkami, a to s otázkou, jak dlouho trvá pobyt v jiných světech a s otázkou pohlaví po sobě jdoucích vtělení. Okultní bádání nám praví, že člověk se vrací na Zemi průměrně v době 1000 až 1300 let. Má to svůj smysl v tom, že vracející se člověk nachází vzhled Země změněný a může takto prožít nové skutečnosti. Co se na naší Zemi mění, to je v úzké souvislosti s určitými hvězdnými konstelacemi; toto je velmi důležitá skutečnost.
Na počátku jara vychází Slunce v určitém znamení zvěrokruhu. V době 800 let před Kristem vzešlo Slunce poprvé v souhvězdí Berana (beránka). Ještě dříve v souhvězdí Býka, jež sousedí s předchozím. Slunce potřebuje asi 2600 let, aby prošlo jedním souhvězdím; dobu, za kterou Slunce projde všech dvanáct znamení zvěrokruhu nazýváme v okultismu „světovým rokem“.
Dávné národy vždy hluboce cítily, co souviselo s během Slunce jednotlivými znameními zvěrokruhu. To pronikalo jejich duše, které s oddanou zbožností cítily: Slunce vychází na jaře, příroda, která v zimě odpočívá, se obnovuje, božský sluneční paprsek jara ji budí z hlubokého spánku. Tuto mladou sílu jara spojovaly se souhvězdím, ze kterého Slunce zářilo. A pravily: Toto je mocnost, která k nám vždy znovu vysílá Slunce; Slunce, jež nachází znovu svou sílu, svoji tvořivostí nadanou božskou sílu. Tak připadal lidem v době před dvěma tisíciletími beránek jako dobrodějná mocnost. Veškeré pověsti o beránkovi vznikly v téže době. Božské pojmy se pojí s tímto symbolem; sám Vykupitel – Ježíš Kristus – je znázorňován v prvních stoletích symbolem kříže s beránkem pod ním. Teprve v šestém století je znázorňován Vykupitel visící na kříži. Známá pověst o Iásónovi, který přinesl kůži zlatého berana, zlaté rouno, má také svůj původ v této skutečnosti.
Před rokem 800 před Kristem vyšlo Slunce v souhvězdí Býka a tu se setkáváme v Egyptě s uctíváním býka Apise a v Persii býka Mithrova. Ještě předtím vyšlo Slunce ve znamení Blíženců; v indických a germánských mýtech shledáváme skutečně poukaz na pár blíženců – dvojici kozlů táhnoucích vůz, na němž jede bůh Donar (Thórr), což je pozdějším zbytkem těchto mýtů. Jdeme‑li ještě více nazpět, pak konečně přicházíme do doby Raka, která je již blízká dávné atlantské potopě. Stará kultura zanikala a nová vznikala. To označujeme určitým okultním znamením, vírem, jenž zároveň znázorňuje symbol Raka, který lze nalézt v každém kalendáři.
Tehdy měly národy vždy zřetelné vědomí o tom, co se děje na nebi, souběžně se změnami na Zemi. Když Slunce prošlo určitým souhvězdím zvěrokruhu, změnila i Země svoji tvářnost tak, že pro člověka má smysl znovu vstoupit do nového života. Proto doba znovuvtělení závisí na pohybu jarního bodu (východiska) Slunce. Přibližně doba, kterou má Slunce zapotřebí, aby prošlo jedním znamením zvěrokruhu, je dobou, v níž se člověk dvakrát vtěluje – jednou jako muž a jednou jako žena.
Zkušenosti a zážitky, které člověk může učinit v mužském a ženském organismu, jsou pro duchovní život tak zásadně odlišné, že za téhož vzezření Země se vtěluje jednou jako muž a jednou jako žena. Doba mezi dvěma inkarnacemi činí průměrně 1000‑1300 let. Tím odpovídáme i na otázku pohlaví, které se tak pravidelně střídá. Toto pravidlo bývá často prolomeno, takže tři až pět, nikdy však více jak sedm inkarnací stejného pohlaví nenásleduje po sobě. Všem okultním zkušenostem odporuje, praví‑li se, že pravidlem je sedm inkarnací stejného pohlaví.
Dříve než budeme studovat karmu jednotlivého člověka, musíme vzít na zřetel určitou základní skutečnost. Existuje společná karma – taková, kterou si jednotlivý člověk neurčuje, třebaže se vyrovnává během jeho dalších inkarnací. Uvedeme pro tuto okolnost následující konkrétní příklad.
Když ve středověku počali Hunové podnikat z Asie své nájezdy do evropských zemí a vyvolávali znepokojující války, měla tato skutečnost také i určitý duchovní význam. Hunové byli posledním zbytkem dávných atlantských národů v hlubokém úpadku, jenž se projevoval jistým rozkladným dějem v jejich astrálním a éterném těle. Tyto rozkladné látky nalezly vhodnou mateřskou půdu ve strachu a hrůze, který způsobovaly u všech národů. Astrálním tělům těchto národů byly naočkovány zmíněné rozkladné látky. V pozdějších generacích přešla nákaza na fyzické tělo, kůže vsála tyto astrální prvky a v důsledku toho se objevila známá středověká nemoc: malomocenství.
Lékař léčící pouze tělo by pro tuto nemoc přirozeně uváděl fyzické příčiny. Nechceme popírat to, co praví lékař, avšak tento činí následující logický závěr: například někdo ve rvačce zraní nožem někoho jiného, proti komu měl dávnou zášť. Někdo by řekl, že zranění povstalo ze zášti. Přivolaný lékař však řekne, že příčinou zranění byl nůž. Oba mají pravdu. Nůž byl poslední fyzickou příčinou, avšak za ní se skrývá duchovní příčina. Kdo pátrá po duchovních příčinách, připustí vždy i příčiny fyzické. Vidíme, jak dějinné události působí významně na celé generace a učíme se, jak lze hluboko a na dlouhé doby zasahovat až do zdravotních poměrů.
V posledních stoletích se následkem technického pokroku vyvinul mezi evropským obyvatelstvem průmyslový proletariát, čímž vznikla i bezmezná rasová a stavovská zášť, která tkví v astrálním těle lidí a fyzicky působí dnes obvyklou nemoc: tuberkulózu plic. Toto poznání je výsledkem okultního bádání. Člověku, jenž pak trpí touto hromadnou karmou, nemůžeme často vůbec pomoci. Musíme mnohdy s těžkým srdcem přihlížet, jak jednotlivec trpí; nemůžeme ho uzdravit ani mu poskytnout útěchu, poněvadž je stižen následky společné karmy. Jen tím, že zlepšíme celkovou karmu, můžeme pomoci i jednotlivci. Nesmíme jednotlivé egoistické „já“ povzbuzovat k povýšenosti, nýbrž musíme působit tak, abychom sloužili prospěchu celého lidstva.
Další příklad, který zasahuje přímo do dnešních poměrů, je tento: okultní pozorování ukázalo, že mezi astrálními bytostmi, které se v rusko‑japonské válce účastnily jednotlivých bitev, byli zemřelí Rusové, kteří takto bojovali proti svému vlastnímu lidu. Příčina je v tom, že v poslední době ruského národního vývoje mnozí ušlechtilí idealisté zahynuli v žalářích a na popravištích.
Byli to lidé vznešených ideálů, avšak přece ne tak vyvinutí, aby mohli odpustit. Šli na smrt s mocnou záští proti těm, kteří způsobili jejich smrt. To se muselo vyžít v době jejich kámalóky, neboť jen tam se vyžívají takové pocity zášti. Po své smrti naplňovali z astrální úrovně duše bojujících Japonců záští a pomstou proti národu, k němuž dříve sami náleželi. 
Kdyby byli již v dévachanu, pak by si řekli: „Odpouštím svým nepřátelům!“ Neboť v dévachanu by poznali, jak se k nim zášť a pomsta blíží zvenčí jako mrak a jak hrůzné a nedůstojné jsou takové city. Tak nám ukazuje okultní bádání, jak celé národy prožívají vlivy svých předků.
Ideální snahy nové doby nemohou dojít svých cílů, poněvadž chtějí působit jen fyzickými prostředky na fyzické úrovni – jako např. nějaká mírová společnost, která chce pouze fyzickými prostředky přivodit mír. Teprve naučíme‑li se působit na astrální úroveň, pak můžeme poznat, které prostředky jsou správné, teprve potom můžeme působit tak, že člověk, zrodí‑li se znovu na svět, najde jej takový, že v něm může pracovat se zdarem.

VI. 
Zákonitosti osudu

Dostáváme se k zážitkům člověka v našem fyzickém světě, jak byly určeny dřívějšími životy. Nejprve musíme zdůraznit, že běh života není určován jen dřívějšími vtěleními, nýbrž i (třebaže z malé části) přítomným životem. Tento zákon (jak vzájemně souvisí minulost, přítomnost a budoucnost člověka), s nímž se zde setkáváme, se v theosofické literatuře nazývá „zákon karmy“. Je to vpravdě „zákon lidského osudu“. V každém jednotlivém životě spatřujeme pouze speciální případ tohoto „velkého kosmického zákona“, neboť to, co nazýváme zákonem karmy, je všeobecným kosmickým zákonem a jeho platnost v lidském životě je jen zvláštním případem. Ujasníme‑li si souvislost určitých předchozích poměrů (příčin) a následných účinků (následků), uvažujeme již ve smyslu tohoto zákona. Proto chci objasnit platnost tohoto zákona v kosmu i speciálně, a to v jednotlivém lidském životě, jak odpovídá skutečnosti.
Máme‑li před sebou dvě nádoby s vodou a rozžhavenou železnou kouli, pak – vhodíme‑li kouli do jedné z nádob – voda zasyčí a oteplí se. Vyjměme kouli z vody a vhoďme ji do druhé nádoby. Voda již syčet nebude, ani se neoteplí. Kdybychom kouli vhodili nejprve do druhé nádoby, stalo by se totéž, co v první nádobě – voda by zasyčela a oteplila by se; koule by se naopak ochladila. Nyní však nelze způsobit, aby voda syčela, neboť koule již není žhavá. Ochladila se již v první nádobě. To, jak si koule počínala v první nádobě, je podmínkou toho, jak si bude počínat ve druhé nádobě. Takto ve fyzickém životě spolu vždy souvisí příčina a následek. Od toho, co se dříve s nějakou věcí děje, odvisí to, jak si tato věc bude počínat později.
Jiným příkladem jsou nám některá zvířata, jimž zakrnělo zrakové ústrojí tím, že se odstěhovala do temných jeskyní. U těchto zvířat jsou nyní látky, které dříve opatřovaly očím potravu, odváděny do jiných částí těla, protože oko, které nemá schopnost vidět, jich nemá více zapotřebí. Jejich oči vykonaly zpětný vývoj a v příštích generacích se zrodí zvířata se zakrnělým zrakem. Tím, že se dříve odstěhovala do temných slují, určila si tato zvířata sama, jak se jejich ústrojí budou chovat. Jejich osud v příštích generacích byl určen tím, co předkové těchto bytostí v minulosti vykonali. Sami si připravili svůj budoucí osud. Právě tak je tomu neustále v lidském životě.
Člověk si určuje svoji budoucnost minulostí a poněvadž nejvnitřnější bytost není omezena na jediné vtělení, nýbrž prochází mnohými vtěleními, je nutné pro skutečnosti, které ho stihnou v určitém životě, hledat příčiny v některém předchozím životě. Tak jednotlivá vtělení působí na sebe navzájem jako příčina a následek.
Budeme se nyní zabývat tímto řetězem příčin a následků, který lze pochopit, když alespoň trochu zvážíme důsledek lidských skutků, citů a myšlenek. Ve všedním životě se často praví: „Na myšlenky není clo.“ To znamená, že si mohu myslet co chci a že to nebude nikomu ve vnějším světě na škodu. Zde přicházíme k důležitému bodu, kde se člověk, jenž se dal proniknout skutečně duchovními impulsy, liší od člověka myslícího materialisticky.
Materialista se domnívá, že člověku, na něhož hodí kámen, zajisté ublíží. Naproti tomu si myslí, že spolubližního nebolí, chová‑li proti němu myšlenky naplněné nenávistí. Kdo však zná svět skutečně, ten ví, že mnohem víc a mnohem silnějších účinků vychází z myšlenky naplněné nenávistí, než můžu způsobit, hodím‑li na někoho kámen.
Vše, co člověk myslí a cítí, má své účinky v astrálním světě a jasnovidec je může velmi přesně v jednotlivostech sledovat – jak působí např. láskyplná myšlenka, která se pohybuje k jinému člověku a jak zcela jinak působí myšlenka, která je naplněna nenávistí. Vysíláme‑li láskyplnou myšlenku, zří jasnovidec, jak se tvoří světlá forma jakoby kalich květiny, která krouží kolem člověka a láskyplně působí na jeho éterné a astrální tělo, čímž přispívá k jeho oživení a blaženosti. Myšlenka naplněná nenávistí, se naproti tomu zabodává jako zraňující šíp do éterného a astrálního těla člověka, proti němuž byla vyslána.
V tomto oboru lze učinit velmi rozmanitá pozorování. V astrálním světě je velký rozdíl, vyslovíme‑li myšlenku, která je pravdivá nebo vylhaná. Myšlenka se vztahuje k nějaké věci a když s touto věcí souhlasí, pak je pravdivá. Například někde se přihodí nějaká událost a od té pochází účinek, který jde až do vyšších světů.
Vypravuje‑li někdo tuto událost pravdivě, pak od vypravujícího září astrální útvar, který se spojuje s útvarem pocházejícím od věci samé a oba útvary se navzájem posilují. Tyto vzájemně se posilující formy slouží k tomu, aby náš duchovní svět činily stále členitější a obsažnější, jak to lidstvo potřebuje, má‑li postoupit ve vývoji vpřed.
Vyprávíme‑li však událost tak, že nesouhlasí s pravdou, že je vylhaná, pak se myšlenková forma vyprávějícího setkává s formou, která vychází od skutečné události, obě narazí na sebe a působí navzájem ničivě. Takového výbušné rozrušování následkem lži, působí jako vřed na těle, jenž ničí organismus. Tak lži usmrcují astrální útvary, které vznikly a musí vznikat, a takto zadržují nebo ubíjejí část vývoje.
Ve skutečnosti každý, kdo mluví pravdu, pomáhá vývoji lidstva vpřed a ten, kdo lže, tento vývoj zadržuje. Proto je okultním zákonem: „Lež ze stanoviska duchovního nazírání je vraždou.“ Neusmrcuje jen astrální útvary, nýbrž je též sebevraždou. Každý, kdo lže, klade si do cesty překážky; všude v duchovním světě lze pozorovat takovéto následky.
Tak jasnovidec vidí, že vše, co lidé myslí a cítí, má své účinky i na astrální úroveň. Veškeré sklony, temperament, trvalé povahové vlastnosti člověka, vše, co takový člověk chvilkově myslí, vyzařuje neustále nejen do astrálního světa, nýbrž až do světa dévachanického. Člověk s veselým temperamentem je zdrojem, středem pro určité děje v dévachanu. Člověk jenž věší neustále hlavu, působí nejen na astrální úroveň, nýbrž také až do dévachanu; rozmnožuje esence a látky, které souvisí s bytostí člověka takové povahy. Tak nám theosofie ukazuje, že nejsme osamoceni, nýbrž že naše myšlenky dávají neustále vznikat formám, které dévachanickému světu dávají podobu a pronikají jej různými substancemi a esencemi.
Na všechny čtyři oblasti dévachanického světa – kontinentální, oceánskou, atmosférickou a na oblast originálních nápadů – vykonávají myšlenky a city lidí neustálý vliv. Na vyšší oblasti, do nichž zasahuje působení akáši, mají vliv i naše skutky. Co se zevně děje, to zasahuje až do nejvyšších oblastí dévachanu, které nazýváme světem rozumovým. Pochopíme takto, jak si člověk sestupující dolů k novému vtělení, vytváří a přičleňuje opět své astrální tělo. Vše, co myslel a cítil, včlenilo se jako trvalý prvek do astrálního světa, ve kterém člověk zanechává mnoho stop. Bylo‑li v tom, co myslel dříve, mnoho pravdivého, vytváří mu tyto stopy dobré astrální tělo.
Co včlenil do dolního dévachanického světa, jako svůj temperament atd., to mu vytváří nové éterné tělo. Skutky, které člověk vykonal, působí z nejvyšších oblastí dévachanu (kde se setkáváme již s akášou) na okolnost, jak a kde fyzické tělo zaujme své místo (kde se zrodí). Zde tkví síly, které člověka vedou na určité místo.
Jestliže jsme učinili někomu něco zlého, pak je to vnější skutečností, která vystoupila vzhůru, až do nejvyšších oblastí dévachanu a působí při novém včlenění do fyzického těla jako síla, kterou člověk opustil a ta jej nutká, aby – veden vyššími bytostmi – vstoupil do příbuzenských poměrů a na místo, kde může zakusit účinky (následky) svých skutků ve fyzickém světě.
Vše, co zevně prožíváme, aniž bychom tím byli vnitřně zvláště dotčeni (vše, co je v astrálním těle), působí při nejbližším vtělení na naše tělo astrální a přitahuje přiměřené city a myšlenkové zvláštnosti. Následkem toho, jestli člověk prožil svůj život dobrým způsobem, viděl mnoho věcí, získal si bohaté vědomosti, pak je, že astrální tělo se v nejbližším životě rodí opět se zvláštními vlohami v těchto směrech. 
Takto se zážitky a zkušenosti otiskují do astrálního těla v nejbližším vtělení. Co však člověk cítí jako radost a bol, co je vnitřní prožívání duše, to působí v nejbližším vtělení až na éterné tělo a působí v něm trvalé sklony. Kdo prožil mnoho radosti, ten bude mít éterné tělo s temperamentem, klonícím se k radosti. Kdo usiluje vykonat mnoho dobrých skutků, tomu se v nejbližším životě prostřednictvím citu, který přitom vyvíjí, dostává vysloveně talentu k dobrým skutkům; bude mít též pečlivě vyvinuté svědomí a stane se morálně založeným člověkem.
To, čeho je éterné tělo v tomto životě nositelem (trvalý charakter, vlohy apod.), to vystupuje opět za příštího života ve fyzickém těle a to tak, že např. člověk, který v jednom životě vyvinul špatné sklony a vášně, se v příštím životě rodí s nezdravým fyzickým tělem. Naproti tomu člověk, jenž má dobré zdraví, jenž je schopen mnoho vydržet, ten vyvinul v předešlém životě dobré vlastnosti.
Kdo má neustále sklon k nemocem, včlenil způsobem svého života špatné pudy do svého nitra. Tak máme v moci, abychom si sami získali zdraví nebo přivodili nemoc, pokud tyto mají příčiny ve vlohách fyzického těla. Stačí jen vymýtit všechny špatné sklony a připravíme si dobré a silné tělo pro příští život.
Je možné pozorovat ve všech jednotlivostech, jak v příštím životě na fyzické tělo působí sklony předešlého života. Člověk, jenž měl sklon vše ve svém okolí milovat, jenž usiloval láskyplně se pohroužit do každé bytosti a žít život, jenž rozsévá lásku, ten v příštím vtělení nabude fyzické tělo, jež si dlouho uchová mladistvé a kvetoucí vzezření. Láska ke všem bytostem, snaha vzbudit v sobě sympatie ke všem, vytvoří tělo, které si uchová mladost.
Život, jenž je naplněn nenávistí, antipatií proti jiným bytostem, jenž vše kritizuje, se vším je nespokojen a všeho by nejraději nechal být, vytvoří z takových sklonů tělo, které brzy stárne a dostává vrásky. Tak přecházejí sklony a vášně jednoho života na tělesnost příštího vtělení.
Bylo by možné shledat: vypěstujeme‑li smysl pro získávání bohatství (jenž je pudový, jenž stále usiluje o to, aby shromažďoval statky, takže tento pud se stává sklonem), pak v příštím životě se tato snaha stává dispozicí k infekčním nemocem ve fyzickém těle. Takové případy lze všeobecně zjistit tam, kde byl dříve přehnaný smysl výdělečnosti, jenž má svého nositele v éterném těle. Naproti tomu objektivní snaha, která nechce z ničeho těžit, která pracuje pro lidstvo či pro celek, je takový sklon v éterném těle, který v příštím životě působí jako vyslovená posila proti infekčním nemocem.
Známe‑li souvislost mezi fyzickým a astrálním světem, můžeme pak nahlédnout až do nitra světového tvoření. Tyto skutečnosti spolu souvisí mnohdy zcela jinak, než by si lidé snad mysleli. Mnoho lidí si např. naříká na bolesti a utrpení, avšak z vyššího stanoviska není vůbec oprávněné si takto naříkat, neboť překonáme‑li je a jsme‑li připraveni na nejbližší vtělení, pak utrpení a bolest nám je zdrojem moudrosti, rozmyslu a schopnosti přehlédnout životní souvislosti.
Dokonce i v novějším spisu, jenž vznikl z materialistického nazírání přítomnosti, nacházíme výrok, že ve tváři každého myslitele lze nalézt jakousi zkrystalizovanou bolest. Co zde praví materialisticky smýšlející pisatel, je okultistovi známo odedávna, že klidným snášením bolesti a utrpení si lze získat největší moudrost světa.
Nikdo, kdo je znechucen životem a prchá před bolestí, kdo ji nechce snést, si nemůže vytvořit základ pro moudrost. Dokonce – získáme‑li hlubší vhled – nemůžeme si vůbec naříkat na nemoci. Pozorujeme‑li je z vyššího stanoviska, ze stanoviska věčnosti, nabývají zcela jiný význam. Nemoci, které proděláme, se v nejbližším životě často objevují jako zvláštní krása tělesnosti, takže mnohdy byla tělesná krása, se kterou se u člověka setkáváme, získána nemocí v předchozím životě. Taková je souvislost mezi újmou těla (způsobenou nemocí a zejména vnějšími poměry) a krásou.
O této podivuhodné souvislosti lze užít slova francouzského spisovatele Fabre d’Oliveta: „Pozorujeme‑li lidský život, jeví se nám často tak, jako když vzniká perla v mušli perlorodky; teprve onemocněním mušle vzniká perla“. Tak je tomu skutečně i v lidském životě; krása souvisí s nemocemi a je jejich následkem. Jestliže jsem řekl, že kdo vyvíjí špatné vášně, tvoří si dispozici k nemocem, pak je nutné přísně trvat na tom, že tu jde o vnitřní dispozici k onemocnění. Onemocní‑li někdo tím, že např. pracuje v zamořeném vzduchu, je to něco jiného a nesouvisí to s dispozicí fyzického těla.
Vše, co je pak skutečnostmi na fyzické úrovni, vše, co je něčím vykonaným, co se projevuje jako následek ve fyzickém světě, od kroku a pohnutí ruky člověka, až k nejkomplikovanějším dějům (např. ke stavbě domu), přichází k člověku v některém příštím vtělení zvenčí jako skutečný fyzický účinek (následek).
Tak vidíme, že žijeme z nitra navenek. Co žije v astrálním těle jako radost a bolest, potěšení a žal, objevuje se opět v éterném těle; pudy a vášně, které kotví v éterném těle, objevují se ve fyzickém těle jako dispozice. Co zde však činíme tak, že k tomu užíváme fyzické tělo, to se objevuje v nejbližším vtělení jako vnější osud. Co činí astrální tělo, stává se tak osudem éterného těla, co činí éterné tělo, stává se osudem fyzického těla a co koná fyzické tělo, to se v nejbližším vtělení vrací jako působení zvenčí – jako fyzická skutečnost.
Zjistili jsme tím přesně bod, kde vnější osud zasahuje do lidského života. Toto působení osudu dává na sebe mnohdy dlouho čekat, avšak určitě se v životě člověka musí dostavit. Sledujeme‑li život některého člověka v jeho různých vtěleních, pak vidíme, že jeho život v příštím vtělení připravují bytosti, které působí při včlenění jeho bytí do fyzického těla tak, že člověk je veden na určité místo, aby jej jeho osud stihl.
Nuže, proto opět příklad ze života: Při kterémsi zasedání středověkého soudu – tajné fémy (samosprávný soud v jihozáp. Německu s rychlým tajným řízením) se zúčastnil určitý počet soudců, kteří vynesli rozsudek a sami jej též vykonali. Usmrtili jistou osobu. Bylo možné sledovat soudce i usmrceného v jejich předešlých vtěleních a objevilo se, že všichni žili ve stejné době; popravený jako náčelník kteréhosi kmene a tento dal ty, kteří jej odsoudili jako soudcové tajné fémy, popravit. Tento skutek předešlého fyzického života vytvořil souvislost mezi těmito osobami, vytvořil síly, které zasahují svým působením až do akáši.
Dojde‑li k opětovnému vtělení člověka, dají mu tyto síly znovu se zrodit současně a na témže místě s lidmi, k nimž ho vážou určitá pouta a způsobují takto jeho osud. Kronika akáši je vskutku pramenem síly (má silovou podstatu), ve kterém je zapsáno vše, co má jeden člověk ve prospěch druhého vyrovnat. Tyto děje vycítí mnoho lidí, avšak jen malá část z nich si toho je vědoma.
Člověk má např. určité zaměstnání, které ho činí zdánlivě šťastným a spokojeným. Pojednou je z tohoto zaměstnání vytržen, nenachází jiné povolání na témže místě a je puzen daleko do jiné země, kde třeba začíná nový život. Tam se setkává s člověkem, se kterým musí navázat vztah. Co se tu stalo? Člověk, o němž je řeč, kdysi žil s jiným člověkem, s nímž se nyní setkává. Je mu něčím povinován; to je zapsáno v akáši. Tyto síly jej pak vedly na ono místo, aby se s druhým člověkem setkal a mohl mu vyrovnat svůj dluh. Člověk je mezi zrozením a smrtí stále vklíněn mezi takové souvislosti sil, které ho ze všech stran duševně opřádají; jsou to určující síly jeho života! Vidíme, že vlastně v sobě neustále nosíme působení dřívějších životů a tyto následky v sobě neustále prožíváme.
Musíme si ujasnit, že ve svém životě jsme vedeni mocnostmi, které neznáme. Co působí na astrální tělo, to jsou útvary forem, kterým jsme sami dali dříve vzniknout na astrální úrovni. Co působí jako náš osud, to jsou bytosti nebo síly ve vyšších oblastech dévachanu, které jsme sami zapsali do akáši. Tyto síly či bytosti nejsou okultistovi neznámy – řadí je mezi mnohé další bytosti. Musí nám být jasno, že v astrálním i éterném těle vůbec pociťujeme vlivy jiných bytostí. Vše, co mimoděk činíme, k čemu jsme nutkáni, toho příčinou je působení jiných bytostí. Takové skutečnosti nevznikají z ničeho; různé články lidské přirozenosti jsou proniknuty a naplněny jinými bytostmi. Zasvěcený učitel dává množství cvičení, aby člověk tyto bytosti vypudil a stával se čím dál více svobodnější. 
Bytosti, které pronikají astrální tělo a činí je nesvobodné, nazýváme „démony“. V našem astrálním těle jsme neustále pronikáni takovými démony a bytostmi, kterým dáváme vznikat svými správnými nebo falešnými myšlenkami (které se ponenáhlu stávají démony). Jsou dobří démoni, kteří vycházejí z dobrých myšlenek. Špatné myšlenky – především nepravdivé, lživé – dávají vznikat démonickým postavám nejhroznějšího a nejodpornějšího rázu, které prostupují astrální tělo. 
Právě tak éterné tělo pronikají bytosti, od nichž se musí člověk osvobodit – tzv. „spektra“ neboli strašidla, příšery.
A konečně existují i takové bytosti, které pronikají fyzické tělo – to jsou tzv. „fantómy“ neboli přízraky. 
Mimo tyto tři jsou i jiné bytosti, jež naše „já“pudí sem a tam; to jsou „duchové“, jako i naše „já“ je samo duchem.
Ve skutečnosti člověk sám vyvolává takové bytosti, které pak, sestoupí‑li opět na Zemi, určují jeho vnitřní a vnější osud. Tyto bytosti oživují běh života člověka tak, že cítíme, jakým démonům dalo vzniknout naše astrální tělo, jakým příšerám éterné tělo a jakým přízrakům tělo fyzické. Všechny tyto bytosti jsou s námi spřízněny a tíhnou k nám, objevíme‑li se v novém vtělení.
Pohleďme jen, jak náboženské památky vyslovují tyto pravdy. Je‑li v Bibli řeč o vymítání démonů, není to nic abstraktního, nýbrž je tomu nutno rozumět skutečně a doslovně. Co učinil Ježíš Kristus? Uzdravil posedlého démony; vypudil je z jeho astrálního těla. To jsou reálné děje a je nutno je brát zcela doslovně. I Sokrates, tento osvícený duch, mluví o svém démonu, který působí v jeho astrálním těle. To byl dobrý démon; pod výrazem „démon“ si nesmíme představovat vždy jen špatné a zlé bytosti.
Avšak jsou též příšerní a zkázyplní démoni. Všichni démoni lži působí takto a člověka doslova vrhají zpět v jeho vývoji. Ve světových dějinách se u lží velkých osobností tvoří vždy takoví démoni lži, kteří vyrůstají ve velmi mocné bytosti a nazývají se „duchové překážek“. V tomto smyslu praví Faust k Mefistovi: „Ty jsi bůh všech překážek.“
Jednotlivý člověk působí tím, že je vetknut do celého ostatního lidstva, takže mluví‑li pravdu nebo lže‑li, ovlivňuje celý ostatní svět, neboť má zcela rozdílný účinek, dává‑li vznikat démonům pravdy či lži. Vezměme v úvahu národ, který se skládá ze samých lhářů. Zřeli bychom astrální úroveň oživenu samými démony lži a tyto se opět mohou projevit ve fyzické dispozici k epidemiím.
Formy bacilů, jež jsou nositeli infekčních nemocí a jejichž původci jsou lži lidstva, nejsou ničím jiným, než fyzicky vtělenými démony lži. Vidíme, jak se lži pravěku objevily ve světové karmě jako určité zástupy bytostí. Kolik pravdy obsahují mýty a pověsti – vidíme na jednom místě ve Faustovi, kde nacházíme zmínku o souvislosti mezi hmyzem a lží, a právě tak o úloze, kterou hrají myši a krysy v souvislosti s duchem lži, Mefistem. V pověstech se často uchovaly podivuhodné souvislosti mezi duchovním a fyzickým světem.
Musíme mluvit ještě o mnoha jiných věcech, abychom pochopili zákon karmy. Theosofické hnutí celkově vzešlo z jistého vnitřního poznání zákona karmy. Právě jsme viděli, že věci, které tkví v éterném těle, působí v nejbližším životě na fyzické tělo. Tak působí smýšlení, sklon myslet (myslet zcela určitým způsobem) na fyzické tělo a pro následující inkarnaci tedy není lhostejné, jsme‑li ve svém smýšlení duchovní či materialističtí.
Člověk, jenž ví něco o vyšších světech (stačí, věří‑li ve vyšší světy), má pak ve svém příštím životě sestředěné fyzické tělo (má tedy – jako paprsky hvězdy – centrálně orientované síly éterného těla, v jejichž středu se nachází fyzické tělo – prach Země), jehož nervová soustava působí klidně, tělo, které ovládá až do nervové soustavy.
Naproti tomu materialistický člověk, jenž připouští pouze to, co je ve světě smyslů, přenáší toto smýšlení na své fyzické tělo. V nejbližším vtělení se mu pak dostává takového fyzického těla, které je disponováno k nervovým nemocem, je naplněno váhavostí a nedostává se mu pevného centra vůle. Materialisticky smýšlející člověk se rozpadá v samé jednotlivosti, kdežto duchovnost, která je jednotou, udržuje člověka pohromadě.
Dispozice se objevuje u jednotlivého člověka osudově v nejbližším vtělení, ale jde tak daleko generacemi, že synové a vnukové otců, kteří smýšleli materialisticky, jsou nuceni pykat za hříchy svých otců špatnou nervovou soustavou a nervovými nemocemi. Náš nervózní věk je následek materialistického smýšlení posledního století. Jako nutný protiproud dali tak velcí vůdcové lidstva vniknout duchovnímu smýšlení do mysli dnešních lidí.
Materialismus zasáhl svým působením až do náboženství. Neboť nejsou snad materialisté ti, kteří stále říkají: „Nechceme nic vědět o bytostech, vedoucích člověka!“ a kteří nechtějí uznat duchovní světy? To je materialismus v náboženství, který by nejraději chtěl, aby se tajemství stvoření světa – jak prožíváme velkou světovou evoluci stvoření světa podle Bible – odehrálo v šesti dnech před očima zastánců tohoto smýšlení; který mluví o Ježíši Kristu jako o „historické osobnosti“ a pomíjí mystérium na Golgotě.
Materialismus v přírodních vědách je teprve následkem materialismu v náboženství a tohoto materialismu by nebylo, kdyby materialismus nebyl prosákl do náboženského života. Ti, kteří jsou dnes příliš pohodlní, aby hlouběji pronikli do náboženského oboru, jsou týmiž, kteří v přírodních vědách dali vznik materialismu. A rozrušení nervů, které materialismus vyvolal, bude působit u celých ras, u celých národů, i v životě jednotlivého člověka.
Nezíská‑li duchovní proud tolik moci, aby zaujal lenivé i pohodlné, pak nabude vlivu nad lidstvem nervozita, jakožto karmický následek materialismu. A jako ve středověku vznikla epidemie malomocenství, tak dá materialistické smýšlení v budoucnosti vznik těžkým nervovým onemocněním, téměř epidemiím šílenství, jimiž budou postiženy celé národy.
Tím, že nahlédneme do oblasti zákona karmy, nesmíme theosofii učinit předmětem sporů, nýbrž lékem pro lidstvo. Čím více se lidstvo stane duchovnějším, tím spíše bude vymýceno vše, co souvisí s onemocněními nervové soustavy a duše. 

VII.
Mechanismus karmy

Abychom lépe pochopili zákon karmy, jak se projevuje v lidském životě, chci uvést jistý jev, s nímž se setkáváme bezprostředně po smrti člověka. Jistě znáte vzpomínkový obraz, jenž se objevuje, je‑li člověk osvobozen od fyzického těla a žije jen krátce v obalu éterného a astrálního těla, dříve než stoupá dále astrálním světem. Abychom více pochopili působení karmy, chci vylíčit zvláštní pocit, který se objevuje již během tohoto velkého vzpomínkového obrazu – pocit, že se člověk stává větším, že vyrůstá ze sebe sama.
Když je člověk ještě ve svém éterném těle, tento zážitek stále sílí. V poměru k tomuto vzpomínkovému obrazu se ocitá ve zvláštní situaci. Nejprve jsou to obrazy minulého života, na které nazírá jakoby na panoráma. Pak – nedlouho po smrti – se dostavuje okamžik, který trvá hodiny i dny, podle individuality člověka, kdy má člověk pocit: Jsem sám těmito obrazy. Cítí růst své éterné tělo, které jako by chtělo obsáhnout celé okolí Země – až ke Slunci.
Potom, opustí‑li člověk své éterné tělo, vzniká jiný velice významný pocit, který lze velmi obtížně popsat slovy fyzického světa. Je to pocit rozpínání se daleko ven, až do kosmického prostoru, avšak tak, jako bychom všechna místa tohoto prostoru již nevyplňovali. Tento zážitek lze jen stěží popsat psychologickými pojmy. Člověk má takový pocit, jako by se např. jednou částí své bytosti ocitl v Mnichově, druhou částí v Mainzu, třetí částí v Basileji a pak jinou částí daleko mimo okruh Země, např. na Měsíci. Člověk si připadá takřka jako rozkouskován a nepovažuje prostory, ležící mezi těmito vzdálenostmi, jako by k němu náležely. Je to zvláštní stav, cítit se v astrálním světě jakoby rozprostřen v prostoru, jakoby postaven na různá místa, ale přitom nevyplňovat prostory, ležící mezi těmito vzdálenostmi. 
Tento pocit trvá po celou dobu kámalóky, kterou člověk prožívá zpětně, až ke zrození. Člověk zde vždy prožívá ty části, jež k němu náleží; tyto jsou včleněny do ostatního života v kámalóce. Je důležité znát tuto okolnost, abychom získali představu o tom, jak vlastně zákon karmy působí. Nejprve se člověk cítí jakoby pohroužen do osobnosti, se kterou byl naposledy spojen a potom postupně do všech lidí a jiných bytostí, s nimiž měl za svého života co činit.
Jestliže jsme některému člověku někdy někde ublížili, pak v určité době po smrti tyto újmy a bolesti, které jsme mu způsobili, prožíváme sami na sobě. Žije‑li onen člověk na některém místě, cítíme po smrti část svého astrálního těla v tomto místě a prožíváme tam celou událost. Zemřel‑li mezitím ten, komu jsme ublížili, cítíme se být tam, kde tento člověk sám nyní je – v kámalóce. Nemáme ovšem co činit jen s tímto člověkem, nýbrž i s mnoha jinými, kteří jsou roztroušeni na Zemi i v kámalóce. Jsme všude; to nám umožňuje toto „rozkouskované vědomí“, od něhož odvisí tělesnost v kámalóce. (Přirovnáme‑li „vědomí“ – to, co tu vnímá – např. k vodě, pak „předmětem vědomí“ jsou třeba kameny v ní. Voda je všude, ale uvědomuje si něco jen tam, kde se dotýká kamenů. Pouhé „vědomí“ bez „předmětu vědomí“ si nemůže nic, ani sebe, uvědomovat.)
Prostřednictvím této tělesnosti můžeme prožívat v ostatních lidech všechno to, co jsme s nimi měli kdy do činění. Takto si sjednáváme trvalé spojení se všemi, s nimiž jsme kdy vstoupili do kontaktu. Jsme pak např. s tímto člověkem, kterému jsme kdysi ublížili, spojeni tím, že jsme s ním žili v kámalóce. Vystoupíme do dévachanu a vracíme se opět do kámalóky. Naše astrální tělo, budující sebe sama, nalézá to, co je přivádí dohromady s člověkem, s nímž jsme se kdysi střetli. A poněvadž je takovýchto spojení mnoho, vidíme, že všechno, co má s námi co činit, je s námi spjato jakýmsi poutem.
Zřetelné vysvětlení nám poskytne okultně pozorovaná událost, o níž jsem se již zmínil – jak pět soudců tajné fémy odsoudilo člověka k smrti a popravili ho. Tento člověk byl v předchozím životě náčelníkem a dal oněch pět lidí popravit. Pak zemřel a vstoupil do kámalóky. Během této doby ocitl se na místě i v nitru oněch pěti osobností a musel prožít pocity, které tito ostatní měli, když byli usmrceni. To je východisko sil přitažlivosti, které přivádí na totéž místo bytosti, vracející se opět na Zem, takže zákon karmy se může naplnit.
Takový je mechanismus působení karmy. Z toho vidíme, že existují události, vzájemné souvislosti v tomto světě, které počínají již na astrální pláni. Ve fyzickém světě existuje substance (bytost) spojitě; naopak na astrální úrovni lze procítit vzájemně příslušející, avšak přece mezi sebou oddělené části tělesnosti (v protikladu ke své vezdejší existenci, kterou vnímáme jako jednotu, se tam člověk vnímá víceméně jako mnohost).
Je tomu tak, jako kdybychom cítili hlavu, mezi hlavou a srdcem nic, a potom srdce. Potom opět nohy a mezi tím nic. Část nás samých může být třeba v Americe, a přesně ohraničena náležet k naší astrální tělesnosti, jiná na Měsíci a třetí ještě na jiné planetě. A mezi těmito částmi nemusí být žádná viditelná astrální souvislost. Pozorujeme‑li zákon karmy tímto způsobem, pak je nám jasné, že co se objevuje v lidském životě (v jednom životním cyklu), je výsledkem mnoha příčin, které tkví v uplynulých životech.
Jak uvedeme zákon karmy do souladu s vnější dědičností? Praví se, že mezi dědičností a zákonem karmy je mnoho rozporů. Mnozí říkají o morálně zdatném člověku, že musí být potomkem právě takové rodiny a že tuto vlastnost nutně dědí po svých otcích. Pozorujeme‑li fyzické děje z okultního stanoviska, pak víme, že tomu tak není. Ovšem tyto skutečnosti můžeme v jistém smyslu označit jako děje dědičnosti. Objasněme si to na příkladu.
Přihlédneme‑li např. k rodině Bachově, pak uvidíme, že během 250ti let se z ní zrodilo 29 hudebníků, mezi nimi i velký Bach. Aby byl někdo dobrým hudebníkem, k tomu totiž náleží nejen vnitřní hudební nadání, nýbrž i fyzicky dobře vytvořené ucho, jeho určitá forma. Laikové nemohou rozeznávat, oč tu jde; je nutno do věci hluboce nahlédnout okultními silami. I tehdy, jsou‑li rozdíly malé a nepatrné, je přece nutná určitá vnitřní forma sluchového ústrojí, aby se někdo mohl stát hudebníkem. Těchto forem se člověku dostane dědičností; mají podobnost s formami tohoto ústrojí u otce, děda atd.
Dejme tomu, že na astrální úrovni je připravena nějaká individualita, aby se vtělila a pátrá po fyzickém těle. Před staletími nebo tisíciletími získala zvláštní hudební schopnosti. Nenajde‑li fyzické tělo s vhodným sluchovým ústrojím, nemůže se stát hudebníkem. Tíhne proto k takové rodině, která jí může dát hudební ucho – neboť bez tohoto ucha se nemůže její hudební nadání vyžít. Ani největší virtuos nepořídí nic, nedostane‑li se mu vhodného nástroje.
Také matematický talent má zapotřebí něco velmi specifické. Mnoho lidí se domnívá, že pro matematika je nutná zvláštní konstrukce mozku. Avšak myšlení a logika jsou u něho stejné jako u jiných lidí. To, na čem záleží, jsou ony (již zmíněné) tři půlobloukovité kanálky v uchu, které mají navzájem takovou polohu, jako tři osy prostoru. Matematický talent vyžaduje vypěstování těchto kanálků; v tom spočívá příčina vloh pro matematiku. Je to fyzický orgán a ten je nutné získat dědičností po předcích. Víme, že v rodině Bernoulliho se vtělilo osm vynikajících matematiků.
Stejně tak i morální člověk; aby mohl uplatnit své morální vlohy, potřebuje rodičovský pár, od něhož dostane vhodné fyzické tělo. Má právě proto takové rodiče, že je takovou individualitou – a žádnou jinou. Každá individualita si vyhledává své rodiče sama, byť je i vedena vyššími bytostmi. Je mnoho lidí, kteří proti této skutečnosti mají námitky z hlediska mateřské lásky. Bojí se, že by se mohlo něco ztratit, kdyby dítě od matky nezdědilo tu či onu vlastnost.
Správné poznání prohlubuje dokonce i mateřskou lásku a ukazuje, že to byl cit lásky, který již před zrozením, dokonce před početím, přivedl dítě k matce. Dítě již před svým zrozením přichází k matce s láskou; mateřská láska je vzájemnou láskou. Pozorováno z duchovního hlediska, jde mateřská láska dále – až před zrození; je založena na citech vzájemnosti, dítě si matku samo volí.
Panuje často domněnka, že člověk je podroben nezměnitelnému zákonu karmy a že s tím nelze nic dělat. Uveďme si přirovnání z běžného života o působení tohoto karmického zákona. Obchodník má ve své obchodní knize položky „má dáti“ a „dal“. Porovná‑li tyto položky, je v nich vyjádřen stav jeho obchodu. Obchodníkův podnik je podroben neúprosnému početnímu zákonu „má dáti“ a „dal“. Učiní‑li pak nové obchody, může zapsat nové položky – a byl by bláhový, kdyby nechtěl činit nové obchody proto, že již jednou sestavil bilanci.
Osudové „dal“ obsahuje vše, co člověk vykonal dobrého, moudrého, pravdivého a strana „má dáti“ obsahuje vše, co vykonal zlého, špatného, bláhového. V každém okamžiku života má volnost při zapsání nové položky do své karmické životní knihy. Nesmíme se proto nikdy domnívat, že život je určen nezměnitelným zákonem osudu; zákon karmy nečiní újmu svobodě. Proto při úvahách o zákonu karmy musíme myslet právě tak na budoucnost, jako na minulost.
Nosíme v sobě účinky minulých skutků a jsme otroky minulosti, avšak pány budoucnosti. Chceme‑li si tedy vytvořit dobrou budoucnost, musíme zapisovat pokud možno příznivé položky do knihy života. Je velkou, mocnou myšlenkou vědět, že nic, cokoli činíme, není nadarmo, že vše má svůj účinek i do budoucna.
Zákon karmy nepůsobí tedy tísnivě, nýbrž naplňuje nás nejlepší nadějí a – to je nejkrásnější dar theosofie – budí v nás radostné pocity tím, že získáváme dobré vyhlídky do budoucna. Klade nám úkol, abychom byli činnými s ohledem na tento zákon, na kterém není nic, co by nám přinášelo zármutek, nic, co by mohlo světu dávat pesimistické zabarvení. Povznáší naši činnost, abychom spolupracovali na tvořivém dění na Zemi. V takové city se musí přetvořit vědění o zákonu karmy.
O trpícím člověku se často říká: „Své utrpení si zasloužil, svoji karmu si musí vyrovnat. Pomáhám‑li mu, zasahuji do jeho karmy.“ To však je bláhovost. Jeho chudoba a jeho bída mají svou příčinu v předchozím životě; pomohu‑li mu však, zapíši tím novou položku do knihy jeho života. Tím mu pomohu vpřed! Bylo by též bláhovostí, kdybychom obchodníkovi, kterého bychom mohli zachránit určitou peněžní částkou před záhubou, řekli: „Nikoliv, pak by se tvá bilance změnila.“ Právě toto nám musí být nutkavou pohnutkou, abychom člověku pomohli. Pomohu mu, jelikož vím, že v karmických souvislostech nezůstává nic bez následku. To by mělo být pobídkou, abychom jednali vždy správně!
Mnozí potírají zákon karmy ze stanoviska křesťanství. Theologové praví, že křesťanství nemůže uznat zákon karmy, neboť kdyby byl tento zákon pravdivý, pak by nebylo možné připustit princip vykoupení Kristovou smrtí. I mezi theosofy jsou někteří, kdož praví, že zákon karmy je v rozporu s principem vykoupení; tito říkají, že takovouto pomoc, kterou Kristus jako jednotlivá bytost poskytuje mnohým lidem, nemohou uznat. Ani jedna, ani druhá strana nemá pravdu, nepochopila zákon karmy.
Vezměme v úvahu například ubohého člověka. My sami jsme třeba ve šťastnější situaci a můžeme mu tedy pomoci. Touto pomocí zapíšeme do knihy jeho života novou položku. Ještě mocnější osobnost může pomoci dvěma lidem a působit takto na karmu obou dvou. Ještě mocnější osobnost může pomoci deseti nebo stu lidí a velice mocný člověk může pomoci nesčetnému počtu. To nijak neodporuje principu karmických souvislostí. 
Právě nepochybnou spolehlivostí zákona karmy víme, že tato pomoc také skutečně zasahuje do osudu lidí. Víme, že lidstvo má skutečně zapotřebí pomoci, kvůli které Kristova bytost sestoupila na tento svět. Vykupitelova smrt na kříži, smrt takovéto klíčové bytosti, byla pomocí, která zasáhla do karmy nesčetných lidí. Není žádného rozporu mezi správně chápanou křesťanskou esoterikou a správně chápanou theosofií. Shledáme vždy hluboký soulad mezi zákony theosofie a mezi zákony křesťanství a nejsme naprosto nijak nuceni odvrátit se od principu vykoupení.
Přejdeme‑li nyní k vývoji člověka a Země, vnikneme do zákona karmy ještě hlouběji. Uvedli jsme některé skutečnosti, které nás mají vést k tomu, abychom tento zákon pochopili. Něco jiného pochopíme ještě lépe, přejdeme‑li k samému vývoji lidstva a to nejenom na Zemi, nýbrž i na jiných planetách, které jsou jinými vtěleními naší Země.
Pohlédneme‑li do pradávných dob a poukážeme‑li současně na vzdálenou budoucnost, pak v těchto vývodech nalezneme některé doplňky pro zákon karmy. Úvodem se ještě obeznámíme s určitou důležitou skutečností. Ujasnili jsme si, že to, co můžeme fyzickým zrakem vidět na člověku (jeho vnější fyzické tělo), je vybudováno vyššími články lidské přirozenosti. „Já“, astrální a éterné tělo atd., až k nejvyššímu článku – átmanu, pracují na našem těle. Části tohoto těla, jak je dnes nacházíme v člověku, mají v lidské přirozenosti různou hodnotu.
Stačí, učiníme‑li docela triviální pozorování, abychom pochopili, že naše fyzické tělo je v podstatě nejdokonalejší částí naší přirozenosti. Vezměme např. holenní kost. Není to kompaktní pevná kost, nýbrž velmi dokonalé umělecké dílo, konstruované z jakoby sem a tam jdoucích nosníků. Kdo lidský organismus nepozoruje pouze rozumem, nýbrž i citem, ten se neubrání údivu nad moudrostí, která tuto část organismu vytvořila a nepoužila k tomu více hmoty, než je nutné – aby podle principu minimální velikosti sil vytvořila nosič pro horní část těla. Žádné technické umění, které chce stavět most, není tak daleko jako moudrost, která v přírodě vykoná něco takového.
Jestliže i lidské srdce probádáme nejen zrakem anatoma a fyziologa, shledáme v něm rovněž výraz vznešené moudrosti. Nedomnívejme se však, že astrální tělo člověka je dnes ve svém vývoji tak daleko, jako například fyzické srdce člověka – tak moudře a umělecky je srdce stavěno. Astrální tělo svými pudy navádí člověka k tomu, aby po desetiletí podával srdci různé jedy a srdce přece odolává. 
V cyklu „Před bránou theosofie (Před branou duchovní vědy)“ se praví: „Chyby nečiní srdce, nýbrž astrální tělo, jehož pudy a vášně útočí na fyzické tělo a snaží se je přemoci. Požívá‑li člověk nevhodnou potravu, hoví neustále astrálnímu tělu. Fyzické tělo udržuje oběh krve v pořádku, avšak astrální tělo činí bez přestání útoky na srdce, jelikož jeho pudy si žádají to, co srdci škodí. Káva, čaj, alkohol – to vše jsou jedovaté látky pro srdce, které je jimi denně zásobováno – a přesto odolává. Je tak trvanlivě konstruováno, že v 70ti až 80ti letech ještě vzdoruje všem útokům astrálního těla.“
Teprve v budoucnosti na vyšším vývojovém stupni dospěje astrální tělo tak daleko, jako dnes fyzické tělo. Bude potom stát mnohem, mnohem výše, než naše dnešní fyzické tělo. Dnes je fyzické tělo nejdokonalejším článkem; méně dokonalé je éterné tělo a ještě méně dokonalé je tělo astrální; doslova pravým dítětem mezi těly člověka je jeho „já“.
Fyzické tělo, jak před námi dnes stojí, je nejstarším článkem lidské přirozenosti; na něm bylo nejdéle pracováno. Teprve potom, když dosáhlo určitého stupně vývoje, proniklo jej éterné tělo. Když tato dvě těla po jistou dobu spolupůsobila, přistoupilo tělo astrální a teprve naposledy „já“, které v budoucnosti dosáhne ve vývoji netušené výše. 
Jako se člověk opětovně vtěluje, právě tak i naše Země prošla různými vtěleními a projde ještě i dalšími. Princip reinkarnace platí v celém kosmu. Naše Země ve své dnešní podobě je znovuvtělením dřívějších planet; můžeme zde uvést tři z nich. 
Než se Země stala naší Zemí, byla tím, co nazýváme v okultismu – nikoli v astronomii – „Měsícem“. Dnešní Měsíc je téměř struskou, jež byla vyvržena jako nepotřebná. Kdybychom mohli Zemi a Měsíc se všemi substancemi a bytostmi smíchat, pak bychom obdrželi to, co nazýváme předchůdcem Země – „okultní Měsíc“. Co dnes zůstalo jako Země je zbytek tohoto „Měsíce“, jenž tu zůstal po odvržení strusky.
Jako dnešní Měsíc je vyvržený zbytek starého „měsíčního“ vtělení, tak i Slunce, které vidíme dnes na obloze, vzešlo z ještě dřívějšího stavu naší Země. Tato byla, dříve než se stala „Měsícem“ – jak pravíme v okultismu – sama „Sluncem“, které sestávalo ze substancí a bytostí, tvořících dnešní Slunce, Měsíc a Zemi. Toto „Slunce“ se zbavilo článků (substancí a bytostí), které jako vyšší těleso nemohlo podržet, které tvoří dnešní Zemi a Měsíc; tím se stalo stálicí. Slunce se stalo stálicí teprve potom, když bylo dříve planetou. Slunce, které dnes spatřujeme, které bylo kdysi spojeno se Zemí, obsahovalo v sobě četné bytosti, které stály výše, než bytosti Země. Právě tak Měsíc, který vidíme, v sobě soustřeďuje nejhorší části a je proto vyvrženou struskou. Měsíc je planetou, která klesla; Slunce pak planetou, která postoupila ve vývoji.
„Slunečnímu“ bytí předcházel ještě jiný stav: „saturnské“ bytí. Tak obdržíme čtyři po sobě jdoucí vtělení naší Země: „Saturn“, „Slunce“, „Měsíc“ a jako čtvrtá Země. Když se předek člověka vyvíjel na „Saturnu“, obsahovala jeho bytost pouze princip fyzického těla, na „Slunci“ se přidružilo tělo éterné, na „Měsíci“ tělo astrální a zde na Zemi „já“.
Z přednášky „Krev je zvláštní tekutinou“ víme, že naše „já“ je v nejtěsnějším vztahu ke krvi. Tato krev tedy nebyla v lidském těle dříve, dokud se nevtělilo „já“, takže červená lidská krev souvisí s vývojem samotné Země. Krev by se nemohla vytvořit, kdyby se Země na své vývojové cestě nesetkala s jinou planetou: „Marsem“. Předtím Země neměla železo, rovněž ani v krvi nebylo železo a vůbec neexistovala taková krev, na níž je dnešní člověk závislý. V prvé polovině zemského bytí má na vývoj Země rozhodující vliv planeta „Mars“, právě tak jako v druhé polovině má vliv planeta „Merkur“. „Mars“ daroval Zemi železo a vliv „Merkuru“ na Zemi se projevuje tím, že lidskou duši činí stále svobodnější, takže se stává stále nezávislejší. V okultismu pojímáme zemský vývoj tak, že mluvíme o dvou polovinách tohoto vývoje: o polovině „Martově“ a o polovině „Merkurově“. Zatímco ostatní jména značí vždy celou planetu, zemskou fázi vývoje nazýváme „Mars‑Merkur“. Těmito názvy nemíníme dnešní planety, nýbrž právě to, co vykonávalo v první a druhé polovině zemského vývoje tento důležitý vliv.
V budoucnu se Země vtělí v nové planetě, kterou nazýváme „Jupiterem“. Tehdy bude astrální tělo ve svém vývoji tak daleko, že se už nebude jako nepřítel stavět proti fyzickému tělu, jak je tomu dnes; avšak ani tehdy nedospěje na nejvyšší stupeň svého vývoje. Éterné tělo potom bude tak daleko, jako je dnes tělo fyzické (éterné tělo bude mít za sebou tři planetární vývojové doby, tak jako má dnes tělo fyzické).
Tak daleko, jako je dnes fyzické tělo, pak v následujícím vtělení bude tělo astrální. Bude mít za sebou vývoj „měsíční“, zemský, „jupiterský“ a dospěje na stupeň vývoje „Venuše“. 
V posledním vtělení, na „Vulkánu“, dojde „já“ svého nejvyššího vývoje.
Budoucí vtělení Země budou tedy: „Jupiter“, „Venuše“, „Vulkán“. S těmito názvy se setkáváme též při pojmenování dnů v týdnu. Kdysi byla doba, kdy pojmenování skutečností, které nás obklopují, pocházelo od zasvěcenců. Dnes již nemáme vnitřní cit pro souvislost jmen s věcmi. Jména dnů v týdnu měla být lidem přípomínkou na cestě jejich vznikání a vývoje v jednotlivých stavech naší Země.
Začněme u soboty – něm. Sonnabend, angl. Saturday, tj. Saturnův den.
Potom (přichází) neděle – něm. Sonntag (staroněm. Sonnentag), angl. Sunday, tj. den Slunce.
Pak pondělí – něm. Montag (staroněm. Monntag), angl. Monday, tj. den Měsíce. 
Pak úterý a středa, odpovídající dvěma stavům naší Země – „Marsu“ a „Merkuru“: 
úterý, Martův den – něm. Dienstag (starogermánsky Ziustag nebo Dinstag), fr. mardi, it. martedi;
středa, Merkurův den – fr. mercredi, it. mercoledi. Merkur je totéž jako Wodan (Wuotan). Římský dějepisec Tacitus mluví o dni Wodanově; v angličtině ještě dnes Wednesday.
Pak den Jupiterův, čtvrtek. Jupiter je germánský Donar (nordický Thórr), od toho něm. Donnerstag, angl. Thursday, fr. jeudi, it. giovedi (jeu, giov = Jovis = Jupiter).
Pak den Venušin, pátek – fr. vendredi, it. venerdi; germánsky se Venuše nazývá Freia, odtud Freitag, angl. Friday.
Tak nacházíme v pořadí dnů týdne výzvu, abychom vzpomínali na vývojový postup Země jejími různými vtěleními.

VIII.
Sedm planetárních stavů vědomí člověka

Pozorujme různá vtělení naší Země po řadě tak, jak následují za sebou. Musíme si přitom učinit představu, že tato vtělení byla nutná pro vytvoření různých bytostí – zejména člověka – a že vlastní vývoj člověka úzce souvisí se Zemí. Jen tehdy si utvoříme správný pojem o tom, co se tu odehrálo, poznáme‑li (se zřetelem na určité vlastnosti), jak se přetvářela bytost, kterou poznáváme během vývoje jako člověka, jako sebe sama. Nejprve budeme pozorovat změny, které se s člověkem odehrály co do stavů jeho vědomí.
Všechno na světě se vyvíjelo, i naše vědomí. Člověk neměl vždy vědomí, které má dnes; to se teprve postupně stalo takovým, jakým je dnes. Dnešní vědomí nazýváme předmětným neboli bdělým denním vědomím. Všichni známe stav, jenž je nám vlastní od rána, kdy procitáme, až do večera, kdy usínáme. Ujasněme si, v čem tento stav spočívá: spočívá v tom, že člověk obrací své smysly do vnějšího světa a vnímá předměty; toto vědomí tudíž nazýváme i předmětným.
Člověk hledí očima na své okolí a v prostoru vidí určité předměty, které jsou ohraničeny barvami. Naslouchá ušima a vnímá, že v prostoru jsou předměty, které znějí – šíří zvuk. Svým hmatem se dotýká předmětů a shledává je teplými nebo studenými, čichá a chutná předměty. O tom, co svými smysly vnímá, přemýšlí – tedy používá svého rozumu k tomu, aby tyto rozmanité předměty pochopil. Bdělé denní vědomí, jak je dnes člověk má, sestává ze smyslového vnímání těchto skutečností a z jejich chápání naším rozumem.
Takovéto vědomí člověk neměl vždycky; nejprve se muselo vyvinout. A ani v budoucnu je nebude mít stále takové jako dnes, nýbrž vystoupí k vyšším stavům vědomí. Pomocí prostředků, které nám poskytuje okultismus, můžeme spatřit především sedm stavů vědomí, z nichž naše dnešní vědomí je uprostřed, tři předcházejí a tři následují.
Mnozí se podiví tomu, že jsme právě tak uprostřed. Příčina pochází z toho, že prvnímu stavu předchází jiné, které se vymykají našim zrakům a po sedmém následují též jiné, které se rovněž vymykají našemu pozorování. Vidíme právě tak daleko dozadu, jako dopředu (máme tedy určitý omezený rozsah vnímání); kdybychom byli o jeden stav (krok) dopředu, spatřovali bychom směrem vpřed o jeden (krok) více a směrem vzad o jeden (krok) méně – právě tak, jako když si vyjdeme na pole a vidíme doleva tak daleko, jako doprava 
Těchto sedm stavů vědomí je: 
(1) Nejprve velmi temný, hluboký stav vědomí, který člověk dnes již jen stěží zná. Jen zvláště mediálně založení lidé mohou mít ještě dnes tento stav vědomí, který kdysi na „Saturnu“ měli všichni lidé. Mediálně založení lidé mohou do tohoto stavu vstoupit, neboť i jiné stavy vědomí jsou u nich jakoby ve spánku, jako by byli mrtví.
Potom však, jestliže ve vzpomínce (nebo i za tohoto stavu) vykreslují nebo líčí, co v tomto stavu prožili, pak si přinášejí zcela zvláštní zážitky, které se kolem nás běžně neodehrávají. Nastiňují rozmanité kresby, které – třebaže jsou groteskní a zdeformované – přece jen souhlasí s tím, co nazýváme v theosofii „kosmickými stavy“. Často nejsou vůbec správné, ale mají v sobě něco, na čem lze poznat, že bytosti v tomto ztlumeném stavu mají temné, avšak univerzální vědomí; odtud zří a vykreslují tato světová tělesa.
Takovéto vědomí, které je sice temné, ale zato se nám jeví vědoucí vše v našem kosmu, měl kdysi člověk při prvním vtělení naší Země a nazýváme je „hlubokým vědomím transu“. V našem okolí jsou bytosti, které ještě nyní mají takové vědomí a těmi jsou nerosty. Kdybychom s nimi mohli mluvit, tyto nerosty by nám řekly, co se odehrává na Saturnu – jenže se jedná o zcela temné vědomí.
(2) Druhý stav vědomí, který známe, či správněji řečeno, který neznáme, poněvadž spíme, je stav obyčejného (bezesného) spánku. Tento stav vědomí není už tak obsáhlý, avšak přesto, že je ještě velmi temný, je přece v poměru k prvnímu stavu již jasný. Toto „vědomí spánku“ měli kdysi všichni lidé trvale, když Země byla „Sluncem“; tehdy předek člověka neustále spal. I dnes ještě existuje takovýto stav u rostlin; rostliny jsou bytostmi, které neustále spí a – kdyby mohly mluvit – vypravovaly by nám, co se odehrává na Slunci, neboť mají sluneční vědomí.
(3) Třetí stav, který je stále ještě mlhavý a temný v poměru k našemu dennímu vědomí, je „obrazné vědomí“ (stav snového spánku). O něm máme již zřetelnou představu, poněvadž jeho dozvuk prožíváme ve snovém spánku, ovšem jen jako deformace toho, co kdysi na „Měsíci“ bylo vědomím všech lidí. Bude dobré začít od snu, abychom si utvořili obraz měsíčního vědomí.
Přestože ve snění nacházíme cosi zmateného a chaotického, při bližším pozorování projevuje tato zmatenost přece jen jakousi vnitřní zákonitost. Sen je podivuhodnou symbolikou. Ve svých přednáškách jsem již mnohokrát uvedl tyto příklady, které jsou všechny vzaty ze života. Například sníme, že běžíme za žábou, abychom ji chytili. Cítíme měkké, hladké tělo, probudíme se a – držíme cíp prostěradla. Kdybychom použili bdělého vědomí, spatřili bychom, jak naše ruka uchopila prostěradlo. Snové vědomí nám dává symbol vnějšího jednání, formuje tento symbol z toho, co naše denní vědomí vnímá jako skutečnost.
Jiný příklad: Někdo má sen o tom, že je (slovně) napaden. Z toho vznikne vyzvání na souboj. Snící pak prožívá všechny jednotlivosti. Jde na souboj, provázen svými sekundanty a lékařem. Padne první rána. V témže okamžiku procitne a vidí, že převrhl židli před svým lůžkem. V bdělém vědomí by tento pád prostě slyšel, avšak sen mu symbolizuje tento prozaický děj dramatikou souboje. Vidíme, že časové poměry jsou ve snu zcela jiné, neboť v jediném okamžiku, když židle padla, problesklo mu celé toto drama hlavou. Vše, co bylo přípravou k souboji, se odehrálo v jediném okamžiku; sen obrátil čas nazpět. Sen neposlouchá poměry světa, tvoří si čas sám!
Symbolizovány mohou být nejen vnější události, ale i vnitřní tělesné pochody. Člověk má např. sen o tom, že je ve sklepě a lezou na něj protivní pavouci. Procitne a cítí bolesti hlavy; lebka zde byla symbolizována sklepením, a bolest ohyzdnými pavouky.
Sen dnešního člověka symbolizuje události, které se odehrávají v nitru i ve vnějším světě. Avšak tak tomu nebylo, když na „Měsíci“ měl člověk tento třetí stav vědomí. Tehdy žil člověk v samých takovýchto obrazech (jaké dnes prožívá ve snu), ale tyto obrazy vyjadřovaly skutečnost. Znamenaly právě takovou skutečnost, kterou je dnes např. modrá barva; jenže tyto barvy se volně vznášely v prostoru a nelpěly na předmětech.
Za tehdejšího vědomí by člověk nemohl – tak jako dnes – jít po ulici a z dálky uvidět člověka, dívat se na něho a přibližovat se k němu; neboť takové formy bytostí, které mají barvy na svém povrchu, by tehdy člověk nemohl vnímat, nehledě vůbec k tomu, že tehdejší člověk by se tak (jak to činí dnešní člověk) ani nemohl pohybovat. Dejme však tomu, že by tehdy člověk na „Měsíci“ potkal jiného člověka. Objevil by se před ním jako volně se vznášející obraz zvláštní formy a barvy; řekněme např. jako obraz ohyzdný. Druhý člověk by se mu pak raději vyhnul, aby takovéhoto člověka nepotkal. Anebo např. jako obraz krásný – pak by se k němu přiblížil. Ohyzdný barevný obraz by mu naznačil, že druhý člověk k němu chová nesympatické city.
Dejme tomu, že by na Měsíci byla sůl. Stojí‑li dnes na stole sůl, vidíme, jak je v prostoru, jaký má vzhled, zrnitost a určitou barvu. Tehdy ale tomu tak nebylo. Na „Měsíci“ bychom nemohli sůl vidět. Avšak z místa, kde by stála sůl, by vycházel v prostoru se vznášející obraz formy a barvy, který by nám naznačil, že sůl je něčím užitečným.
Tak bylo celé vědomí vyplněno obrazy vznášejících se barev a forem. Člověk tehdy žil v takovémto moři barev a forem. Tyto obrazy však charakterizovaly to, co se kolem člověka odehrávalo; především duševní zážitky a všechno, co vůbec mělo vztah k duševnosti, co mu bylo prospěšné nebo škodlivé. Takto se člověk správně orientoval ve skutečnostech svého okolí.
Když se „Měsíc“ znovu vtělil jako Země, přeměnilo se toto vědomí v dnešní denní vědomí a jen jeho zbytek zůstal ve snu tak, jak jej má dnešní člověk. Zbytek, který mu zůstal – jako i mnoho jiných věcí – jen jako pouhý rudiment (zakrnělý zbytek). Víme, že např. v blízkosti ucha jsou jisté svaly, které se nám dnes jeví být bezúčelné. Dříve měly ten účel, že sloužily k libovolnému pohybování ušima; dnes je jen velmi málo lidí, kteří to dovedou.
Obdobně se v člověku vyskytují i jiné stavy, které zůstaly jako poslední zbytek jakéhosi mechanismu, jenž dříve měl smysl. Přestože tyto obrazy dnes již nic neznamenají, tehdy představovaly vnější svět. I dnes nacházíme takové vědomí ještě u zvířat – čehož si musíme povšimnout – která ze svého nitra nemohou vydat zvuk. 
V okultismu totiž existuje mnohem správnější rozdělení zvířat, než ve vnější přírodní vědě – a to na ta, která zvuky z nitra nevydávají a taková, která zvuky vydávat mohou. U mnoha nižších zvířat ovšem shledáme, že zvuk vydávají. Toto se však děje pouze mechanickým způsobem, např. třením, nikoli však z nitra ven. Dokonce ani žáby takto zvuky nevydávají. Teprve vyšší zvířata, která vznikla tehdy, když člověk mohl ve zvuku vyžít svůj bol a svou radost, obdržela (spolu s člověkem) možnost pomocí zvuků a výkřiků vyjadřovat svoji bolest i svoji radost.
Všechna zvířata, která ze svého nitra nevydávají zvuky, mají ještě takovéto obrazné vědomí. Nižší zvířata nevidí obrazy omezeny a ohraničeny tak, jako my. Jestliže některý nižší živočich (např. rak) zahlédne obraz, který na něho působí nepěkným dojmem, pak se mu vyhne. Nevidí tedy předměty samé, nýbrž jejich škodlivost v odpuzujícím obraze.
4) Čtvrtým stavem vědomí je dnešní vědomí, které nyní mají všichni lidé. Obrazy (jež dříve člověk vnímal jako barevné obrazy vznášející se volně v prostoru) se nyní na předměty takřka kladou; bylo by možné říci, že předměty jsou jimi potaženy, že tvoří hranice věcí a že se objevují na věcech, kdežto dříve se jevily jako volně se vznášející. Tím se staly výrazem formy a tak to, co člověk měl dříve v sobě, vystoupilo, přimklo se k předmětům; tím člověk dospěl k dnešnímu bdělému dennímu vědomí.
Pozorujme nyní něco jiného. Řekli jsme již, že na „Saturnu“ bylo připravováno fyzické tělo. Na „Slunci“ k tomuto přistoupilo éterné tělo, proniklo jej a pracovalo na něm. Co toto éterné tělo učinilo? Převzalo to, čím fyzické tělo již bylo a dále ho vytvářelo svojí prací. Na „Měsíci“ přistoupilo astrální tělo, které opět změnilo podobu fyzického těla. Na „Saturnu“ bylo toto fyzické tělo velmi jednoduché; na „Slunci“ bylo již mnohem komplikovanější, neboť tam na jeho zdokonalení pracovalo éterné tělo. Na „Měsíci“ pak přistoupilo astrální tělo a na Zemi ho „já“ učinilo ještě dokonalejším.
Tehdy, když se na „Saturnu“ vytvořilo fyzické tělo, když do něj ještě nevniklo žádné éterné tělo, pak orgány, které má dnes, v něm ještě nebyly, neboť neexistovala krev, nervy ani žlázy. Tehdy měl člověk (a to jen jako vlohu) pouze ústrojí, která jsou dnes již dokonalá (neboť měla kdy dospět ke své dokonalosti); jsou to obdivuhodně stavěné smyslové orgány.
Obdivuhodná stavba lidského oka, obdivuhodné ústrojí lidského ucha, to vše nabylo teprve dnes na své dokonalosti, poněvadž tyto útvary byly vytvořeny ze „saturnské“ látky a pracovalo na nich tělo éterné, astrální a „já“. Rovněž tak i hrtan byl v zárodku již na „Saturnu“, avšak mluvit tehdy ještě člověk nemohl. Teprve na „Měsíci“ počal vydávat neartikulované zvuky a výkřiky. Avšak teprve dlouhou prací, jak jsme ji popsali, se hrtan stal dokonalým orgánem, jakým je dnes na Zemi.
Na „Slunci“, kde bylo včleněno tělo éterné, byla tato smyslová ústrojí dále pěstována a k tomu přistoupila ještě ústrojí trávící a životní, která slouží výživě a růstu (ústrojí nemusí mít svůj konkrétní orgán, ale svůj mechanismus). Jejich zárodek povstal teprve ve „slunečním“ vývoji. Dále pak pracovalo astrální tělo v době „měsíční“ a „já“ v době zemské; tak dozrály žlázy, ústrojí, orgány vyměšovací atd., ke své dnešní dokonalosti. Na „Měsíci“ pak včleněním astrálního těla povstala nervová soustava. Co však učinilo člověka schopným vyvinout své předmětné vědomí, co ho učinilo zároveň schopným, aby dal znít své radosti a svému bolu z nitra „já“, to také vytvořilo v člověku jeho krev.
Tak budoval celý vesmír smyslová ústrojí člověka. Éterné tělo vytvořilo vše, co jsou dnes žlázy, rozmnožovací a vyživovací ústrojí; astrální tělo vybudovalo nervovou soustavu a „já“ včlenilo krev. Existuje jev, který nazýváme chudokrevností neboli bledničkou. Zde přichází krev do stavu, ve kterém není schopna udržet bdělé vědomí; takové osoby upadají často do mlhavého vědomí – podobně, jako tomu bylo na „Měsíci“.
Pozorujme nyní tři stavy vědomí, které ještě budou následovat. Lze se tázat: Jak je možné již dnes o těchto věcech něco vědět? Je to možné zasvěcením! Zasvěcenec může dosáhnout těchto stavů již dnes a předejde tak ostatní lidstvo.
(5) Nejbližší stav vědomí, který zasvěcenec zná, je stav tzv. psychického (duševního) vědomí, ve kterém má člověk obojí vědomí – obrazné i bdělé denní vědomí. Tímto psychickým vědomím vidíme člověka jako za bdělého denního vědomí, tedy v jeho obrysech a formách. Zároveň však vidíme to, co žije v jeho duši, proudit jako barevná oblaka a obrazy v útvaru nazývaném „aura“. Pak nekráčíme světem jako „měsíční“ člověk ve snovém stavu, nýbrž v úplné kontrole sebe sama, jako dnešní člověk za bdělého denního vědomí. Celé lidstvo dosáhne tohoto psychického vědomí na planetě, která bude následovat po naší Zemi, na „Jupiteru“, a proto jej také nazýváme „jupiterské“ vědomí.
(6) Pak následuje šestý stupeň vědomí, kterého člověk také jednou dosáhne. V něm se k dnešnímu bdělému dennímu vědomí (k tomu, co zasvěcenec zná jen jako psychické vědomí) připojí ještě všechno to, co dnešní člověk zaspává. 
Až bude člověk žít v tomto inspirativním vědomí, bude hluboce nahlédat do přirozenosti všech bytostí. Člověk nebude jen vnímat v barevných obrazech a formách, nýbrž bude slyšet bytost jiného znít. Každá lidská individualita bude mít určitý tón a všechny budou společně znít v jedné velké symfonii. Takové bude jednou vědomí člověka, až naše planeta přejde do stavu „Venuše“. Tam bude člověk prožívat harmonii sfér, jak popisuje Goethe ve svém prologu k Faustovi: 
Souzvučně s bratrskými světy
zní Slunce dávnou hudbou sfér
a hřmí, jak dobíhá své mety,
svůj majíc vykázaný směr.
Člověk toto znění mlhavě vnímal, když Země byla „Sluncem“; na „Venuši“ uslyší opět toto „znění dávné hudby sfér“. Dokonce až takovýmito slovy Goethe zachytil tuto představu!
(7) Sedmým stavem vědomí je duchovní vědomí, které je vlastně nejvyšším vědomím, v němž člověk dosahuje vševědomí, v kterém bude zřít nejen to, co se odehrává na jeho planetě, nýbrž i v celém kosmickém okolí; tedy vlastně vědomí, které měl člověk na „Saturnu“, které však tenkrát bylo zcela temné, i když jaksi vševědomé. Až jednou člověk dospěje na „Vulkán“, dostane takové vědomí navíc ke všem ostatním stavům vědomí.
Toto je sedm stavů vědomí, které člověk musí prožít na své pouti kosmem. Každé vtělení Země poskytuje podmínky, které umožňují dosáhnout takovéto stavy vědomí. Jen tím, že na „Měsíci“ byl do bytosti člověka vložen zárodek nervové soustavy, který se dále vyvíjel v náš dnešní mozek, se stalo dnešní bdělé denní vědomí možným. Je nutné, aby byla vytvořena taková ústrojí, kterými se vyšší stavy vědomí mohou vyžít i fyzicky tak, jak to prožívá zasvěcenec již dnes duchovně. Smyslem vývoje je, aby člověk mohl projít takovýmito sedmi planetárními stavy! Každý planetární vývoj je spojen s vývojem jednoho ze sedmi stavů vědomí člověka. Tím, co se odehrává na každé planetě, se vytvářejí fyzická ústrojí pro takovýto stav vědomí:
– na „Jupiteru“ se nám dostane více vyvinuté psychické ústrojí;
– na „Venuši“ se vytvoří ústrojí, kterým bude člověk moci vyvinout fyzické vědomí, které na dévachanické úrovni má zasvěcenec již dnes; 
– na „Vulkánu“ pak člověk bude mít ono duchovní vědomí, které má dnes zasvěcenec, vystoupí‑li do vyšších oblastí dévachanického světa.

V příští rozpravě probereme tyto planety jednotlivě, neboť jako naše Země dříve (např. v době atlantské nebo lemurské) měla jiný vzhled než dnes, tak i později nabude jiného vzhledu; jako „Měsíc“, „Slunce“ a „Saturn“ prošly jinými stavy, tak prožijí i „Jupiter“ a „Venuše“ různé stavy. Poznali jsme velké, rozsáhlé planetární cykly a v příští rozpravě budeme probírat změny, kterými tyto planety prošly, sloužíce současně jako dějiště lidského vývoje.

IX.
Planetární vývoj – I.

S tím, jak lidstvo postupovalo třemi vtěleními Země před naší dnešní dobou (vtělením „saturnským“, „slunečním“ a „měsíčním“), se nejsnáze obeznámíme tak, že budeme ještě jednou pozorovat člověka ve spánku a ve snu.
Spí‑li člověk, zří jasnovidec jeho astrální tělo a v něm uzavřené „já“ jakoby se vznášet nad fyzickým tělem. Astrální tělo spícího je tedy mimo jeho fyzické a éterné tělo, avšak zůstává s nimi spojeno; vysílá jakási vlákna (správněji řečeno proudy) do všeobecného kosmického těla a téměř se do něj hrouží. Lze říci, že astrální tělo vysunuje jakási tykadla do velké kosmické astrální tělesnosti.
Kdybychom si tento stav představili jako trvalý, kdyby zde na fyzické úrovni byli jen lidé, jejichž éterné tělo by pronikalo fyzické tělo a nad nimi by se vznášela astrální duše s naším „já“, pak by to byl stav, ve kterém kdysi lidstvo žilo na „Měsíci“. Jenže na „Měsíci“ toto astrální tělo nebylo od fyzického těla příliš oddělené; právě natolik se hroužilo do fyzického těla, nakolik se vysunovalo do kosmu.
Představíme‑li si stav, v jakém je dnes spící člověk, avšak tak, že ani snění není možné, pak obdržíme stav, ve kterém lidstvo žilo na „Slunci“. 
Kdybychom si nyní představili, že člověk zemřel, že jeho éterné tělo (které je spojeno s astrálním tělem a s „já“) je venku mimo fyzické tělo (ale tak, že spojení není úplně přerušeno), že to, co je venku, je pohrouženo do okolní kosmické látky, a že toto seskupení sesílá své paprsky a pracuje na fyzické tělesnosti – pak bychom měli stav, v němž žilo lidstvo na „Saturnu“. Dole, na tomto kosmickém tělese, bylo obsaženo jen to, co je dnes naší pouhou tělesností; to bylo doslova obklopeno éterně‑astrální atmosférou, do níž bylo pohrouženo „já“. Na „Saturnu“ byli již skutečně lidé v temném vědomí. Tyto duše měly za úkol udržovat v pohyblivosti a činnosti cosi, co k nim dole náleželo. Pracovaly shora na svém fyzickém těle jako hlemýžď na svém domku; pracovaly zvenčí jako nástroj na tělesných ústrojích. Chceme popsat, jaké vzezření mělo to, na čem duše shora pracovaly; chceme alespoň trochu popsat tento fyzický „Saturn“.
Řekl jsem, že to, co se tam vytvořilo jako fyzická tělesnost, byly zárodky smyslových ústrojí. Co žilo v člověku jako zárodky jeho smyslů, zpracovávaly na povrchu „Saturnu“ duše z vnějšku. Tyto duše byly skutečně v kosmickém prostoru, jenž obklopoval „Saturn“. Dole byla jejich dílna; tam pracovaly na vzorech pro oči, uši i pro ostatní smyslová ústrojí.
Co bylo základní vlastností této „saturnské“ látky? Je to obtížné i jen naznačit, poněvadž stěží máme ve své dnešní řeči slova, která by se k tomu hodila, neboť naše slova jsou zcela zmaterializovaná, vhodná jen pro fyzickou úroveň. Avšak přece existuje slovo, které může vyjádřit tuto jemnou práci. Lze ji označit výrazem „zrcadlení“. „Saturnská“ látka měla schopnost ve všech svých částech zrcadlit a odrážet zpět to, co přicházelo zvenčí jako světlo, zvuk, vůně či chuť. 
Tuto činnost bylo možné ve světovém prostoru vnímat doslova jako zrcadlení se v zrcadle „Saturnu“. Tento stav lze přirovnat ke skutečnosti, kdy díváme‑li se jinému člověku do oka, hledí na nás z něj náš vlastní obraz.
Tak vnímaly duše lidí samy sebe, avšak nikoli jen jako obraz, nýbrž chutnaly, čichaly, vnímaly samy sebe v určitém pocitu tepla. Tak byl „Saturn“ zrcadlící planetou. Lidé žijící (nahoře) v atmosféře, hroužili své bytosti do těchto útvarů – a z obrazů, které zde povstávaly, se tvořily zárodky smyslových ústrojí, neboť tyto obrazy působily tvořivě.
Mysleme si, že stojíme před zrcadlem, ze kterého na nás hledí náš vlastní obraz. A tento obraz by pojednou začal být činný, nebyl by mrtvým obrazem, jako je tomu u dnešního neživého zrcadla. Taková asi byla činnost „Saturnu“, takový asi byl způsob, jakým lidé na „Saturnu“ žili a konali svoji práci. To se odehrávalo dole na „saturnském“ tělese. 
Nahoře měly duše hluboké vědomí transu (o němž jsme mluvili v předešlé rozpravě) a nevěděly nic o tomto zrcadlení, pouze jej způsobovaly. V tomto hlubokém vědomí transu měly v sobě celý vesmír, samy však byly pohrouženy do základní látky duchovního rázu, nebyly samostatné, nýbrž byly součástí duchovnosti, která „Saturn“ obklopovala; proto nemohly duchovně vnímat. Vyšší duchovní bytosti vnímaly s jejich pomocí; tyto duše byly ústrojími duchovních bytostí, které tehdy takto vnímaly.
„Saturn“ tehdy obklopovalo množství vyšších duchovních bytostí. Ve sféře „Saturnu“ byly obsaženy duchovní bytosti, které křesťanská esoterika nazývá posly božími, anděly, archanděly, prasílami, projevujícími se mocnostmi apod. Tak jako ruka náleží k organismu, tak náležely duše lidí k těmto bytostem a jako nemá ruka samostatného vědomí, tak i těmto duším se nedostávalo vlastního vědomí. Pracovaly z vědomí vyšších duchovních bytostí, z vyššího světového vědomí a vytvářely obrazy svých smyslových ústrojí. Tyto obrazy se staly tvořivými a pracovaly na „saturnské“ látce. Tuto „saturnskou“ látku si však nesmíme představovat tak hustou, jako látku našeho dnešního těla. Nejhustší stav, jehož „Saturn“ vůbec mohl dosáhnout, nebyl hustý ani jako náš dnešní vzduch.
„Saturn“ se tak stal fyzickým, ale dospěl jen k hustotě, kterou nazýváme hustotou ohně, tepla, ve kterém dnešní fyzika již vůbec žádnou hmotu nevidí (na počátku tohoto století v něm viděla pouze energii). Teplo je pro okultistu jemnější látkou než plyny a má také tu vlastnost, že se může stále více rozpínat. A poněvadž „Saturn“ sestával z této látky, měl dar rozpínat se z nitra, vyzařovat a zrcadlit. Takové těleso vše vyzařuje a nemá potřebu v sobě cokoli podržet.
„Saturn“ nebyl jednolitou látkou, nýbrž takovým útvarem, ve kterém by bylo možné vnímat různé diferencování, různé konfigurace, různé útvary. Později se ústrojí dokonce zakulatila v kulovité buňkové útvary (ve srovnání s nimi jsou dnešní buňky malé); tenkrát to byly kulovité útvary velké asi jako moruše nebo ostružina.
Na „Saturnu“ bychom nemohli vidět, neboť zmíněné zrcadlení odráželo vše, co zvenčí přicházelo jako světlo. V této „saturnské“ látce bylo všude temno, jen ke konci svého vývoje počalo toto těleso zářit. V okolí atmosféry „saturnského“ tělesa bylo množství bytostí, nikoli jen lidí, kteří si připravovali svá smyslová ústrojí. Duše člověka tehdy ještě nebyla tak dalece vyvinuta, aby mohla sama pracovat. Pracovala s vyššími duchovními bytostmi, přesněji řečeno za jejich vedení. Tak samostatně, jako dnešní člověk, pracovaly na „Saturnu“ určité bytosti, které tehdy byly na stupni člověka. Nemohly však mít takovou podobu jako dnešní člověk, poněvadž teplo bylo jedinou substancí „Saturnu“. Co do své inteligence, co do vědomí svého „já“, byly na stupni dnešního člověka, avšak nemohly si vytvořit fyzické tělo a mozek. Pohlédněme na ně poněkud blíže.
Dnešní člověk se skládá ze čtvernosti fyzického, éterného a astrálního těla a „já“. V „já“ je jako vloha obsaženo „duchovní já“, „životní duch“ a „duchovní člověk“ (manas, buddhi a átman). Nejnižší – přestože svým způsobem nejdokonalejší – článek na planetě Zemi je fyzická tělesnost. Nejbližším vyšším článkem je éterné tělo, pak tělo astrální a „já“. Jsou též bytosti, které nemají fyzické tělo, jejichž nejnižším článkem je tělo éterné. Nemají zapotřebí fyzického těla, aby byly činnými v našem smyslovém světě; zato mají článek, jenž je vyšší než náš sedmý článek.
Jiné bytosti mají jako nejnižší článek astrální tělo, ale zato mají devátý článek, a opět jiné, které jako nejnižší článek mají naše „já“, zato však mají desátý článek. Přihlédneme‑li k bytostem, které mají „já“ jako nejnižší článek, musíme říci, že sestávají z „já“, manasu, buddhi a átmana. Potom přichází osmý, devátý a desátý článek – to, co nazývá křesťanská esoterika „svatou trojicí“: Duch Svatý, Syn (neboli Slovo) a Otec. V theosofické literatuře se nazývají třemi Slovy (Logy). 
Ony bytosti, jejichž nejnižším článkem je „já“, byly právě ty, o které v „saturnském“ vývoji především šlo; byly na stupni dnešního člověka. Mohly být činné ve svém „já“ za zcela jiných poměrů, které jsem vylíčil. To byli předkové dnešních lidí – lidé „saturnští“. Vyzařovali na povrch „Saturnu“ své „já“ – nejzevnější článek své bytosti; vložili „já“ do fyzické tělesnosti, která se tvořila na povrchu „Saturnu“.
Tak pečovali o to, že fyzické tělo bylo připraveno na to, aby se později mohlo stát nositelem „já“. Pouze takové fyzické tělo, jaké máme dnes – s nohama, s rukama, s hlavou i se včleněnými smyslovými ústrojími – se mohlo stát nositelem „já“ na čtvrtém stupni vtělení, na Zemi. Bylo nutné, aby do člověka na „Saturnu“ byl pro toto vložen zárodek. Tyto bytosti, obdařené na „Saturnu“ dnešním „já“, nazýváme též „duchy egoismu“ neboli „Asury“.
Egoismus je jevem, který má dvojí stránku – jednu prospěšnou a druhou zavrženíhodnou. Kdyby tenkrát na „Saturnu“ (a poté i na následujících planetách) nebyla stále znovu vkládána podstata egoismu do lidského nitra, nebyl by se člověk nikdy stal samostatnou bytostí a nikdy by nemohl sobě samému říkat „já“. Do naší tělesnosti vnesl již „saturnský“ vývoj množství sil, které nás činí samostatnou bytostí a ostře odlišují ode všech jiných bytostí. Tomu napomáhali duchové egoismu.
Nehledě k menším rozdílům, rozlišujeme dva druhy Asurů. Jeden druh tvoří ti, kteří vypěstovali egoismus ušlechtilým, samostatným způsobem. Tito, pěstujíce smysl pro svobodu, stoupali stále výš a výš; to je prospěšná samostatnost egoismu. Tyto duchovní bytosti vedly lidstvo všemi následujícími planetárními stavy a staly se vychovateli lidstva k jeho samostatnosti.
Na každé planetě jsou však i takové duchovní bytosti, jež ve svém vývoji zůstaly pozadu a nechtěly dále. Z toho poznáváme zákon: „Jestliže to nejlepší klesne, spáchá‑li ’největší hřích‘ (tj., nechce‑li jít s vývojem), pak se stává tím nejšpatnějším!“ Ušlechtilý smysl pro svobodu se zvrhl ve svůj opak. To jsou „duchové pokušení“, kteří svádějí k zavrženíhodnému egoismu; ještě dnes jsou tyto zlé „saturnské“ duchovní bytosti v našem okolí. Všechno zlé má svoji sílu od těchto duchovních bytostí!
Každá planeta, když dokončila svůj vývoj, se opět zduchovňuje, doslova mizí a přechází ve stav spánku, aby znovu opět z tohoto stavu vzešla. Tak i „Saturn“. Jeho nejbližším vtělením je (okultní) „Slunce“. Ono „Slunce“, které bychom obdrželi, kdybychom vše to, co je dnes na Slunci, Měsíci a Zemi, smísili se všemi pozemskými a duchovními bytostmi. „Sluneční“ vývoj se vyznačuje tím, že éterné tělo vstoupilo do fyzického těla člověka, které bylo dole připraveno. „Slunce“ má již hustší tělesnost než „Saturn“; lze ji přirovnat k dnešnímu vzduchu.
Vidíme, jak lidskou fyzickou tělesnost, vlastní tělo, které jsme si vytvořili, proniká na „Slunci“ éterné tělo. Člověk je na „Slunci“ zahalen ve vzdušné tělo tak, jako na „Saturnu“ v tělo tepelné. Jeho éterné tělo bylo již dole, avšak v atmosféře „Slunce“ bylo jeho astrální tělo a „já“ ještě včleněno do velkého všeobecného astrálního „slunečního“ těla.
Člověk působil dolů do fyzického a éterného těla, podobně jako dnes ve spánku, když naše astrální tělo vystoupí a pracuje na těle fyzickém a éterném. Tehdy jsme pracovali na prvních zárodcích všeho toho, čím jsou dnes ústrojí růstu, zažívání a rozmnožování. Přetvářeli jsme zárodky smyslových ústrojí z doby „Saturnu“, z nichž některá podržela svůj charakter a jiná byla přeměněna ve žlázy a ústrojí růstu. Všechna ústrojí růstu a rozmnožování jsou přetvořená smyslová ústrojí, která proniklo (oživilo) éterné tělo. 
Srovnáme‑li těleso „Slunce“ s tělesem „Saturnu“, shledáváme určitý rozdíl. „Saturn“ byl ještě jakýmsi zrcadlícím povrchem; zářením odrážel vše, co přijímal jako chuť, vůni a jako ostatní smyslové vjemy. Tak tomu však nebylo na „Slunci“. „Saturn“ zpětným zářením vše doslova odrážel, aniž by si něco z toho osvojoval. „Slunce“ se pronikalo vším, co přijímalo; teprve potom to vyzařovalo nazpět.
To bylo možné, poněvadž „Slunce“ mělo éterné tělo. Jeho fyzické tělo, prostoupené éterným tělem, si počínalo tak, jak to dnes činí rostlina, která přijímá sluneční světlo, proniká se jím a vrací je. Postavíme‑li rostlinu na temné místo, ztrácí barvu a vadne. Bez světla není zeleného barviva rostlin!
Tak tomu bylo s naším vlastním tělem na „Slunci“, které se nejen pronikalo světlem, nýbrž i jinými substancemi. Jako rostlina vrací světlo zpět, když se jím posílila, tak kdysi „Slunce“ vyzařovalo nazpět světlo i vše jiné – když síly, které do něho vstoupily, v sobě zpracovalo. Avšak nejen světlem, nýbrž i chutí, vůní, teplem a všemi ostatními silami se „Slunce“ pronikalo a vyzařovalo je opět ven.
Tak i naše vlastní tělo bylo na „Slunci“ ve stavu rostliny. Jeho vzezření nebylo takové, jako je u rostliny v dnešním smyslu, neboť tato se vytvořila teprve na Zemi. To, co dnes nosíme ve svém nitru, žlázy, které nazýváme ústrojím růstu a rozmnožování, to bylo na „Slunci“ v podobě, v jaké dnes vidíme na Zemi hory a skály. Na těchto ústrojích jsme pracovali tak, jako dnes člověk pěstuje a obdělává např. sad. „Slunce“ vyzařovalo substance z vesmírného prostoru nazpět, zářilo nejnádhernějšími barvami, proudily z něj podivuhodné zvuky a nejrozkošnější vůně. Dávné „Slunce“ bylo podivuhodnou bytostí v kosmickém prostoru.
Tímto způsobem lidé na „Slunci“ tenkrát pracovali na své vlastní tělesnosti jako jistí živočichové – mořské korály – pracují zvenčí na své stavbě. To se odehrávalo za vedení vyšších bytostí, jejichž domovem byla atmosféra „Slunce“.
Jednou kategorií těchto duchovních bytostí, které tehdy byly na stupni, na kterém je dnes člověk, se musíme zvláště zabývat. Na „Saturnu“ se setkáváme s duchy egoismu, kteří člověku vložili do nitra smysl pro svobodu a samostatnost a kteří byli na stupni lidí. Na „Slunci“ to byly jiné bytosti, které jako nejnižší článek neměly „já“, nýbrž astrální tělo. Sestávaly z astrálního těla, „já“, manasu, buddhi, átmana a pak z osmého článku, který křesťanská esoterika nazývá Duchem Svatým; a konečně nejvyšší, devátý článek, Syn, „Slovo“ ve smyslu Janova evangelia.
Desátý článek („Otce“) ještě neměly. Zato počaly vyvíjet astrální tělo. To byly duchovní bytosti, které byly činné na „Slunci“ a řídily veškerou astrální práci. Na rozdíl od dnešního člověka, který dýchá vzduch (poněvadž vzduch je v okolí Země), tyto duchovní bytosti dýchaly teplo či oheň. „Slunce“ samo bylo jakousi vzdušnou látkou. Obklopovala ji ona hmota, která dříve sama tvořila „Saturn“ – oheň, teplo; část, která se zhustila, vytvořila „Slunce“ z plynu a co se nemohlo zhustit, bylo vlnícím se mořem ohně.
Tyto bytosti mohly na „Slunci“ žít tak, že vdechovaly a vydechovaly teplo či oheň. Proto je nazýváme „duchy ohně“. Na „Slunci“ byly na stupni člověka a pracovaly ve službách lidstva. Tito „sluneční“ duchové neboli duchové ohně později prodělali vysoký vývoj.
Člověk byl tehdy na stupni vědomí spánku, kdežto tito sluneční duchové ohně dosáhli již vědomí „já“. Od té doby se vyvíjeli dále a dosáhli vyšších stupňů vědomí. V křesťanské esoterice se nazývají „archandělé“. Nejvíce vyvinutá duchovní bytost – která byla na „Slunci“ jako duch ohně, která je ještě dnes na Zemi činná a má nejvýše vyvinuté vědomí – touto „sluneční“ bytostí neboli duchem ohně je Kristus! Právě tak, jako nejvýše vyvinutým „saturnským“ duchem je Bůh Otec.
Pro křesťanskou esoteriku byl tudíž v těle z masa a kostí Ježíše Krista vtělen takovýto „sluneční“ duch ohně, nejvyšší vládce „slunečních“ duchovních bytostí. Aby mohl přijít na Zem, musel použít fyzické tělo; svůj život musel zařídit podle týchž pozemských podmínek jako ostatní lidé, aby se zde mohl stát činný.
Na „Slunci“ máme tedy co činit se „slunečním“ tělem, doslova s tělem „sluneční“ planety, s duchy „já“, kteří jsou duchy ohně a s vládcem tohoto „Slunce“, jenž je ve vývoji nejvýše – s Kristem! V době, kdy Země byla „Sluncem“, byl tento duch (Kristus) ústředním duchem „Slunce“. Když se Země stala „Měsícem“, postoupil ve vývoji výše, ale zůstal na „Měsíci“. Když se Země stala Zemí, byl nejvyvinutější – a stále setrvával na Zemi. Je takto nejvyšším planetárním duchem Země. Dnes je Země jeho tělem, jako tehdy bylo jeho tělem „Slunce“.
Proto výrok Janova evangelia: „Kdo jí můj chléb, ten šlape mne nohama“ („Ten, kdož jí chléb se mnou, pozdvihl proti mně paty své“ – Jan 13,18) musíme brát doslova. Protože Země je Kristovým tělem, pak jedí‑li lidé chléb, jenž je vzat z těla Země a kráčejí‑li po Zemi, šlapou nohama tělo Kristovy bytosti. Takto doslovně je nutno brát všechny náboženské výroky. Je nutno nejprve poznat (mrtvou) literu v jejím pravém významu a pak hledat jejího (živého) ducha.
A ještě něco: V této „sluneční“ látce nedospěly všechny bytosti na stupeň vývoje, o kterém jsem mluvil. Mnohé zůstaly pozadu na stupni „saturnského“ bytí. Nemohly to, co zářilo do světového prostoru – síly – přijmout do sebe a po přijetí to opět vrátit zpět; byly nuceny vracet síly nazpět, aniž by se jimi daly proniknout. Tyto bytosti se proto objevily na „Slunci“ jako jakési temné včleněné části, jako něco, co nemohlo vyzařovat vlastní světlo. Poněvadž tyto části byly uzavřeny ve „sluneční“ hmotě, obklopeny ostatní látkou, která vysílala vlastní světlo, působily jako temná místa.
Musíme tudíž rozlišovat taková „sluneční“ místa, která vyzařovala do světového prostoru to, co dříve přijala a taková, která nic vyzařovat nemohla. Tyto síly, které se na „Saturnu“ ničemu nepřiučily, působily jako temné části, vsunuté mezi ostatní „sluneční“ látku. Právě tak, jako se v lidském těle nesetkáváme všude se žlázami a ústrojími růstu, nýbrž i s mrtvými částmi, včleněnými do okolního živoucího těla, tak bylo i „Slunce“ proniknuto takovýmito temnými vsunutými částmi.
Naše dnešní Slunce je potomkem dávné „sluneční“ látky Země. Tato látka vyloučila Měsíc a Zemi, a nejlepší síly si podržela. Co bylo v tehdejší sluneční látce jako zbytky „Saturnu“, zůstalo na dnešním Slunci ve zdeformované podobě jako tzv. sluneční skvrny. Tyto jsou posledními deformacemi „Saturnu“, které zůstaly jako temné části, vsunuté v zářící sluneční látce. Naše okultní moudrost odhaluje skryté duchovní prameny fyzických skutečností. Fyzická věda zjišťuje fyzické příčiny slunečních skvrn pomocí astronomie a astrofyziky, avšak v oněch zaostalých zbytcích „Saturnu“ existují duchovní příčiny!
Tážeme se nyní: jaké říše byly na „Saturnu“? Byla tam jen jedna říše, jejíž poslední deformace jsou v dnešních nerostech. Mluvíme‑li o tom, že člověk prošel nerostnou říší, nesmíme přitom myslet na naše dnešní nerosty. Musíme mít přitom na zřeteli spíše poslední zbytky „saturnské“ nerostné říše ve svých očích, uších a v ostatních smyslových ústrojích. To jsou nejvíce fyzické a nerostné části v nás. Ústrojí oka je jako fyzikální přístroj a zůstává též určitou dobu po smrti nezměněno.
Říše „saturnská“ postupuje na „Slunci“ k jakémusi rostlinnému bytí. Vlastní tělo člověka se počíná vyvíjet jako rostlina. Co zůstalo pozadu jako „saturnská“ říše, to bylo jakousi nerostnou sluneční říší a mělo podobu zakrnělých smyslových orgánů, které nemohly dosáhnout svého cíle. Ale všechny tyto bytosti na „Slunci“, které byly nastávajícími lidskými těly, neměly v sobě nervovou soustavu, která byla teprve na „Měsíci“ včleněna astrálním tělem. Ani dnešní rostliny nemají nervovou soustavu. Je nedorozuměním materialistické vědy, připisuje‑li jim nervovou soustavu.
Tato astrální těla, zejména ta, jež pocházela od duchů ohně, vysílala jakési proudění do tělesnosti, která byla dole jako tělo fyzické a éterné. Toto světelné proudění se stromovitě rozvětvovalo. Poslední deformací těchto „slunečních“ proudů, které se později zhustily a ještě později přijaly vnější formu, je ústrojí, které nazýváme „sluneční pleteň“. Je to poslední zhuštěný dozvuk dávného zhmotnělého vyzařování na „Slunci“. Proto je jeho jméno „plexus solaris“, sluneční pleteň. Musíme si představit těla, která jsme měli na „Slunci“ tak, jako by do nich shora vnikaly paprsky, které se stromovitě rozvětvují a zaplétají. Tak se nám projevuje „Slunce“ v četných rozvětveních, která jsou v naší sluneční pleteni. Tato rozvětvení znázorňuje germánské mytologie v tzv. „světovém jasanu“, který ovšem představuje ještě mnoho jiného.

Pak přešlo „Slunce“ do stavu spánku a přetvořilo se v planetu, kterou nazýváme v okultním smyslu „Měsícem“. Máme tu co činit se třetím vtělením Země, které nám představuje opět určitého vládnoucího ústředního ducha. Nejvyšší vládce „Saturnu“ se nám projevuje jako „Bůh Otec“; nejvyšší Bůh „Slunce“, „sluneční“ Bůh, jako Kristus; a vládce „měsíční“ podoby Země jako „Duch Svatý“ se svými zástupy, kteří se v křesťanské esoterice nazývají poslové boží, „angeloi“, andělé.
Tak jsme poznali dva dny stvoření, které se v esoterní mluvě nazývají: Dies Saturni – den Saturnův – sobota a Dies Solis – den Slunce – neděle. K tomu přistupuje: Dies Lunae – den Měsíce – pondělí.
Lidé vždy měli vědomí toho, že tu jde o vůdčí božství „Saturnu“, „Slunce“ a „Měsíce“. Výrazy „dies“ = den a „deus“ = bůh jsou téhož původu, takže právě tak dobře lze „dies“ přeložit slovem „den“ i „božství“. Lze stejně dobře použít pro „Dies Solis“ výrazu buď „den sluneční“ (neděle), nebo „sluneční božství“ – čímž míníme zároveň ducha Kristova.

X.
Planetární vývoj – II.

Mluvili jsme o různých vtěleních naší planety, o vtělení „saturnském“ a „slunečním“. Chceme si krátce oživit v paměti, že na této „sluneční“ planetě (jedné předchozí fázi naší planety Země), se člověk vyvinul až na ten stupeň, že měl tělo fyzické a éterné, a že tedy vystoupil k jakémusi rostlinnému bytí.
Uvedl jsem, jak odlišné bylo toto rostlinné bytí od toho, co dnes známe ve svém okolí jako rostlinný svět a uvidíme, že rostliny, které nás dnes obklopují, vznikly teprve na Zemi. Popsali jsme také, jak tím, že tito lidští předkové na „Slunci“ měli éterné tělo, projevovali ve svém fyzickém těle hlavně ta ústrojí, která známe dnes jako žlázová ústrojí růstu, rozmnožování a výživy.
To vše bylo možné na „Slunci“ vidět tak, jako na naší Zemi skály, kameny a rostliny. Mimo to zde byla říše, kterou můžeme označit jako zaostalou „saturnskou“ říši, která obsahovala zárodek pozdějších nerostů. Tedy nikoli dnešní nerosty, jak je známe dnes (o tom nemůže být na „slunečním“ tělese ani řeči), nýbrž těla, která si nezískala schopnost přijmout do sebe éterné tělo a tím zůstala v určitém smyslu pozadu – na stupni nerostu, který člověk dříve prožil na „Saturnu“.
Musíme tedy mluvit o dvou říších, které se na „Slunci“ vytvořily. V theosofické literatuře se stalo zvykem mluvit o tom, že člověk prošel říší nerostnou, rostlinnou a živočišnou. Vidíme, že je to nepřesný způsob vyjadřování. Tato nerostná říše měla na „Saturnu“ zcela jinou podobu. V těchto podobách nerostné říše byly první zárodky, první poslové našich smyslových ústrojí, předznamenány jako vzory. Dříve na „Slunci“ neexistovala rostlinná říše, jak ji známe dnes, nýbrž vše to, co dnes žije v člověku jako ústrojí růstu (zejména veškerá žlázová ústrojí), bylo rostlinného rázu, poněvadž je pronikala éterná těla.
Tento „sluneční“ stav pak prošel jakýmsi stavem spánku, zatemněním, latencí. Prochází‑li však taková planeta stavem spánku, nesmíme si představovat, že tento stav probíhá v nečinnosti, že je to stav nicotnosti. Je právě tak málo nečinný, jako člověk v dévachanickém stavu.
Dévachan člověka není stavem nečinnosti. Viděli jsme spíše, jak v tomto světě je člověk bez přestání činný a spolupracuje na vývoji naší Země velmi důležitým způsobem. Jenže pro dnešní vědomí člověka je tento stav jakýmsi stavem spánku, ač pro jiné vědomí se jeví jako stav skutečné zvýšené činnosti. Planeta prochází vyššími, nebeskými stavy, v nichž se s ní dějí důležité změny. Tento stav nazýváme theosofickým výrazem „pralaja“ (latence).
Pokusíme se učinit si představu, jak „Slunce“ prošlo takovým stavem a jak se ze „Slunce“ vyvinulo to, co v okultismu nazýváme třetím stavem naší Země, „Měsícem“. Kdybychom mohli tomuto ději přihlížet, objevilo by se nám asi toto: Viděli bychom, jak se během milionů let bytí „Slunce“ mění a mizí a po dalších milionech let, po uplynutí jistého stavu soumraku (tzv. „Brahmova noc“), opět zazáří – a to je počátek „měsíční“ éry.
Zpočátku, když „Slunce“ znovu zazářilo, nebylo po oddělení  „Měsíce“ od „Slunce“ vůbec stopy; byly ještě pohromadě – jako ve věku „slunečním“. Nejprve se odehrávalo cosi, co bychom mohli nazvat opakováním dřívějších stavů. Co se odehrálo na „Saturnu“ a na „Slunci“, to se nyní opakovalo na jistém vyšším stupni. Poté nastala zvláštní změna ve stavu tohoto „Slunce“, které nyní znovu vzešlo. „Měsíc“ se oddělil od „Slunce“; dvě planety (či spíše hvězda a planeta) vznikly z předchozí sluneční soustavy, vytvořily se dvě hmoty; jedna větší – Slunce, a jedna menší – „Měsíc“.
„Měsíc“, o kterém nyní mluvíme, neobsahoval jen to, co obsahuje dnešní Měsíc, nýbrž spíše vše to, co obsahují dnešní Země a Měsíc dohromady (různé substance a bytosti). Kdybychom to vše smísili, pak bychom obdrželi „Měsíc“, o kterém mluvíme, jenž se tehdy oddělil od „Slunce“.
Slunce se takto stalo stálicí, která dala vystoupit nejlepším látkám spolu s duchovními bytostmi. Tím tedy postoupilo do hierearchie stálic. Když ještě bylo planetárním „Sluncem“, obsahovalo toto vše v sobě. Jelikož však nyní předalo samostatné planetě to, co by bylo vyšším duchovním bytostem překážkou v jejich dalším vývoji, tím se stalo stálicí. Před námi se nyní ve vesmíru odehrává toto: Je zde výše vyvinuté těleso jako stálice a v prostoru kolem něj se pohybuje planeta, která je podřadnější – „Měsíc“. Byl to tedy dnešní Měsíc a dnešní Země v jednom.
Tento pohyb „Měsíce“ okolo Slunce byl zcela jiný, než je pohyb dnešní Země. Sledujeme‑li tuto skutečnost, můžeme rozlišovat dvojí pohyb. Především se Země otáčí okolo Slunce a za druhé okolo sebe samé. Posledně jmenovaným pohybem, který se v roce opakuje asi 365krát, vzniká – jak víme – den a noc; prvně jmenovaným pohybem vznikají čtyři roční období.
Tak tomu však na dávném „Měsíci“ nebylo. Tento „Měsíc“ byl v jistém smyslu „zdvořilejším“ tělesem ke svému Slunci, než je naše Země. Neboť se kolem Slunce pohyboval tak, že se k němu obracel vždy toutéž stranou; nikdy k němu nebyl otočen odvrácenou stranou. Na své dráze okolo Slunce se otáčel pouze jednou kolem své osy. Takový pohyb zcela jiného rázu měl však značný vliv na bytosti, které se zde vyvíjely.

Chci nyní popsat tuto „měsíční“ planetu. Především musím říci, že člověk sám postoupil opět o krok dále ve svém vývoji, než na „Slunci“ a na „Saturnu“. Byl nyní tak daleko, že sestával nejen z fyzického a éterného, nýbrž i z astrálního těla. Člověk tedy měl tyto tři články, avšak nikoli ještě své „já“. Následkem toho bylo, že člověk na „Měsíci“ postoupil ke třetímu stavu vědomí, které jsem popsal jako obrazné vědomí, jehož poslední zbytek nacházíme v obrazném vědomí snu dnešního člověka. Tím, že se astrální tělo včlenilo do ostatních těl, vznikly na těchto tělech – zejména na těle fyzickém – změny.
Viděli jsme, že na „Slunci“ byla nejvyšším útvarem ve fyzickém těle žlázová ústrojí, která se později zhmotnila v dnešní sluneční pleteň, jak určitá místa pronikalo záření. Prací astrálního těla na fyzickém těle v době „měsíční“ vznikly prvopočátky nervové soustavy a včlenily se nervy, se kterými se podobně setkáváme v míšních nervech.
Připomeňme si však toto: Člověk neměl tehdy ještě „já“, jen zmíněná tři těla byla samostatná. Toto „já“ člověka bylo v atmosféře, v okolí „Měsíce“, právě tak jako dříve tělo éterné na „Saturnu“ a tělo astrální na „Slunci“. Z této sféry pracuje „já“ na fyzickém těle, přičemž je pohrouženo do základní božské substance.
Uvážíme‑li nyní, že „já“ tehdy ještě pracovalo jako určitý druh božských bytostí, že tehdy ještě nebylo vyčleněné a nevystoupilo ze vztahu s těmito božskými bytostmi, vidíme že „já“ na své pouti k pozemskému bytí doznalo na jedné straně jakéhosi zhoršení, na druhé straně jakéhosi zlepšení. Zlepšení potud, že „já“ se stalo samostatným, zhoršení potud, že bylo nyní vydáno na pospas všem pochybnostem a omylům, všemu zlému a špatnému.
Toto „já“ pracovalo z božsky–duchovní substance. Pracuje‑li dnes takové „já“ z astrální úrovně na fyzickou úroveň, jde o skupinovou zvířecí duši. Jak dnes tyto skupinové zvířecí duše pracují do nitra zvířat, tak tehdy pracovalo „já“ zvenčí do tří těl, avšak mohlo dát vzniku vyšším tělům, než jsou těla dnešních zvířat, poněvadž pracovalo z božské substance.
Na „Měsíci“ se tehdy nacházely bytosti, které svým vzezřením, vším čím byly, stály výše než dnešní opice, avšak nebyly tak vysoko jako dnešní člověk. Byly to říše na stupni mezi dnešním člověkem a dnešním zvířetem.
Avšak byly ještě další dvě říše, jež zůstaly ve vývoji pozadu. Jedna, která již za doby „sluneční“ nebyla schopna přijmout astrální tělo, která se tedy zastavila na stupni, na němž byla žlázová ústrojí na „Slunci“. Druhá říše na „Měsíci“ stála na stupni mezi dnešním zvířetem a dnešní rostlinou a sestávala z jakýchsi rostlinných zvířat. Dnes na Zemi nejsou přímo tyto bytosti; setkáváme se jen se zdeformovanými pozůstatky.
Existovala zde ještě třetí říše, která na „Slunci“ podržela „saturnský“ stav; stála uprostřed mezi nerostem a rostlinou. Na „Měsíci“ se tedy setkáváme s trojí říší:
– s rostlinným nerostem;
– se zvířecí rostlinou;
– s lidským zvířetem.
Dnešní nerostná půda, po které kráčíme, na „Měsíci“ ještě neexistovala. Nebyly ještě skály ani orná půda. Nejnižší říše stála na stupni mezi rostlinou a nerostem. Z této říše sestávala celá měsíční substance. Povrch „Měsíce“ byl podoben rašeliništi, ve kterém rostliny tvořily jakousi rostlinnou kaši. „Měsíční“ bytosti se pohybovaly po kašovité rostlinné látce.
Takovéto vzezření „Měsíce“ trvalo jistou dobu vývoje. Bylo by možné přirovnat ho k vařené zelenině. V dnešním slova smyslu skály neexistovaly, nanejvýš zde byly jisté včleněné části, které by bylo možné přirovnat k látce, kterou dnes tvoří dřevo nebo kůra stromu. Tyto popsané „měsíční“ hory sestávaly z takovýchto zdřevěnělin (dřevitých látek), ze zdřevěnělé kašovité rostlinné hmoty. Tyto útvary, tyto staré vyschlé rostliny, byly předchůdci dnešní nerostné říše. Na nich rostla rostlinná zvířata, která nemohla vykonávat samostatné pohyby, protože byla upoutána na půdu, jako dnes mořské korály.
V mýtech a pověstech, v nichž je skryta hluboká moudrost daná zasvěcenci, zůstala uchována vzpomínka na tyto stavy; a to v mýtu o smrti Baldurově. Germánský bůh Slunce či světla měl kdysi sen, ve kterém mu byla zvěstována jeho brzká smrt. To zarmoutilo bohy z pokolení Asů, kteří ho milovali a přemýšleli, jak ho zachránit.
Jednou, když bohové pořádali hry, vrhali mezi hrou po Baldurovi různými předměty, aniž by ho zranili. Věděli, že je nezranitelný. Loki, bůh temnoty a protivník Asů, přemýšlel o tom, jak Baldura usmrtit. Zaslechl od Friggy, která si dala odpřisáhnout ode všech bytostí, že Baldura neusmrtí, že venku je jistá rostlina, jmelí, která tuto přísahu nevykonala. Lstivý Loki vzal jmelí, přinesl je slepému bohu Hödurovi, který – nevěda co činí – jmelím Baldura usmrtil.
Takto se vyplnil zlý sen pomocí jmelí, které hraje určitou úlohu v lidových obyčejích. Ve jmelí se nachází něco tajuplného a strašidelného. Co bylo o jmelí vyřčeno v mystériích dávných trottů a druidů, přešlo jako pověst a zvyk do života národů.
Základem této pravdy je, že na „Měsíci“ byla zmíněná kašovitá půda, sestávající z nerostných rostlin. Na ní vyrůstala měsíční rostlinná zvířata. Tato se dále vyvíjela a na Zemi dosáhla vyšších stavů. Některé tyto bytosti však zůstaly na „měsíčním“ stupni. Když potom povstala Země, mohly na sebe vzít jen zakrnělou podobu a byly nuceny podržet zvyky, které měly na „Měsíci“. Mohly na Zemi žít jen na rostlinném podkladě jako příživníci a paraziti. Takto žije jmelí na jiných stromech, poněvadž je zaostalým zbytkem dávných „měsíčních“ rostlinných zvířat.
Baldur byl výrazem toho, co se na Zemi dále vyvíjelo, co na Zem přineslo světlo. Naproti tomu Loki, představitel temných mocností a zaostalosti, nenávidí pokrok a vše, co ve vývoji pokročilo. Proto je Loki Baldurovým protivníkem. Všechny zemské bytosti byly neschopny proti Baldurovi, bohu který dal Zemi světlo, něco podniknout, neboť byly jemu rovny – prošly vývojem.
Pouze to, co zůstalo ve vývoji pozadu – na „měsíčním“ stupni, co se cítilo být spojeno s dávným pánem temnoty, to jedině bylo schopno usmrtit boha světla. Jmelí je také určitým léčivem, jako vůbec jsou jedy léčivé. Tak na pozadí dávných lidových pověstí a zvyků nacházíme kosmickou moudrost.
Připomeňme si nyní bytosti, které na „Saturnu“ jako nejnižší tělo měly „já“ a připomeňme si dále, že na „Slunci“ existovaly bytosti, jejichž nejnižším článkem bylo astrální tělo.
Na „Měsíci“ existovaly bytosti, jejichž nejnižším článkem bylo éterné tělo. Sestávaly z éterného a astrálního těla, z „já“, manasu, buddhi, átmana a ještě z jednoho vyššího (osmého) článku, o kterém dnes ještě u člověka nemůžeme mluvit – z Ducha Svatého. Byli bychom je mohli v jejich éterném těle vidět jen jako přízračné bytosti; měly tehdy vývojovou hodnotu jako dnešní člověk. Křesťanská esoterika je nazývá „andělé“. Jsou to bytosti, které dnes stojí bezprostředně nad člověkem, poněvadž se vyvinuly až ke stupni Ducha Svatého. Nazýváme je „duchové šerosvitu“ neboli „lunární pitriové“ („pitri“ = odlesky praotců).
Duchové „já“ měli na „Saturnu“ za vůdce bytost, kterou nazýváme Bůh Otec. Duchové ohně měli na „Slunci“ za vůdce Krista, nazvaného ve smyslu Janova evangelia „Logos“. Na „Měsíci“ byla vůdcem těchto duchů bytost, kterou v křesťanství nazýváme Duchem Svatým. Bytosti, které na „Měsíci“ prožily lidství, neměly zapotřebí zde na Zemi sestoupit až do podoby fyzického těla.
Planetární útvary se stále více zhušťovaly. Dávný „Saturn“ měl za svůj nejhustší stav pouze stav tepelné látky; stav „sluneční“ to, co dnes nazýváme plyny nebo vzduchem. Ovšem musíme si tyto substance představovat poněkud hustší, než je dnešní teplo a plyny.
Na „měsíčním“ stupni se plynové substance z doby „Slunce“ zhustily tak, že daly vznik kašovitě husté a tekoucí látce, ze které všechny tyto bytosti – i nejvyšší, zvířecí lidé na „Měsíci“ – sestávaly. Představíme‑li si vaječný bílek o něco hustší, obdržíme asi tuto substanci a do této substance člověka byla včleněna nervová soustava. Tento „Měsíc“ byl obklopen jakousi atmosférou, jejíž podoba byla zcela jiná, než je dnešní zemská atmosféra. Povahu této substance poznáme, vzpomeneme‑li si na jedno místo z Goethova „Fausta“. Je to místo, kde Faust chce zaklínat duchy a dává vznik ohnivému vzduchu, ve kterém jsou vodnaté látky rozpuštěny jako mlhy a v němž je možné, aby se vtělily duchovní bytosti. Tento vzduch, proniknutý vodnatými substancemi (nazývaný též ohnivým vzduchem či ohnivou mlhou), dýchaly bytosti na „Měsíci“. Neměly plíce, ale dýchaly jakýmisi žábrami – jako dnes ryby; takto dýchaly i ty nejvyšší bytosti.
Tento ohnivý vzduch, v hebrejské tradici zvaný „ruah“, lze skutečně určitým způsobem znázornit. Tento ruah je pro dnešního člověka ztracen, avšak staří alchymisté si pro něj mohli sjednat podmínky a mohli tím elementární bytosti učinit svými sluhy. Tato ohnivá mlha byla tedy v dobách alchymie něčím zcela známým a čím dále jdeme nazpět do minulosti, tím více měli lidé možnost tento stav vytvořit. Tuto ohnivou mlhu dýchali naši předkové na „Měsíci“ a tento stav se dále vyvíjel, diferencoval se v náš dnešní vzduch a v to, co jinak na Zemi vzniklo působením ohně. Atmosféru „Měsíce“, která měla vzezření jakéhosi dýmu nebo páry a měla určitý vysoký stupeň teploty, pronikaly (za jistých dob více, jindy méně) proudy, které takřka jako provazce visely dolů ze vzduchu, hroužily se do lidských těl a pronikaly je.
Zcela podobným způsobem viselo měsíční lidské tělo na jakémsi provazci, který se táhl dále do atmosféry asi takovým způsobem, jako je dnešní dítě spojeno s mateřským tělem pupeční šňůrou. Na „Měsíci“ to byla jakási kosmická pupeční šňůra, jíž přicházely z ohnivého vzduchu do těla látky, které se dají přirovnat k tomu, co si dnes člověk sám tvoří –ke krvi.
„Já“ bylo však mimo člověka a těmito provazci vysílalo do těla cosi, co bylo podobno krvi; tato substance proudila do těchto těl a z nich opět ven. Bytosti se povrchu „Měsíce“ nikdy nedotýkaly, nýbrž jej obletovaly, jako kdyby se vznášely či plavaly. Jako se pohybují dnešní vodní zvířata ve vodě, tak se pohybovala tato „měsíční“ lidská zvířata. Práce andělů, duchů šerosvitu, spočívala v tom, že dávali těmto krevním tekutinám proudit do lidí.
Tyto zcela jiné poměry měly však za následek ještě něco jiného. Na „Měsíci“ vznikl nový systém krevní soustavy. Z kosmu proudila krvi podobná substance do nitra člověka a opět z něho ven tak, jako dnes vzduch a v těchto zvířecích „měsíčních“ lidech vznikla schopnost, která se objevuje pouze s krví. Bylo to první zaznívání vnitřních zvuků místo duševních zážitků. Teprve sestoupilo‑li astrální tělo do bytostí, objevuje se cítění, které tyto bytosti mohly prožít ve zvucích, a to zcela zvláštním způsobem.
Nebyly to však libovolně vytvářené zvuky. Tyto bytosti nemohly projevovat svoji bolest zvukem, nemohly samostatně tvořit zvuky, avšak tyto zvuky se projevovaly současně s určitými zážitky. V určitých ročních dobách se na „Měsíci“ opakovala skutečnost, kterou bychom mohli nazvat, že se dostavoval rozmnožovací pud. Vnitřní zážitky, které tyto bytosti přitom měly, z nich v takové době mohly zaznívat, jinak se neprojevovaly. Byl‑li „Měsíc“ v určitém postavení ke Slunci, v určité roční době, zněl dávný „Měsíc“ do kosmu. Bytosti na dávném „Měsíci“ dávaly křikem znít svému pudu ven do světa. Posledním zbytkem toho je např. říje jelena. Toto volání bylo spíše odleskem všeobecných dějů, nikoli jednotlivých zážitků, které by bytosti vyjadřovaly. V těchto úkazech nacházely kosmické děje svůj projev.
Je nutné, abychom to, co bylo právě řečeno, chápali jako přibližné líčení, neboť jsme poutáni na slova, která jsou tvořena pro věci, jež se staly skutečností teprve v době zemské. Je nutné, abychom teprve našli řeč, chceme‑li vyjádřit to, co vidí jasnovidec. Přesto jsou tato líčení důležitá, neboť jsou první cestou, abychom dospěli k pravdě. Jen obrazem, imaginací, najdeme cestu ke zření. Nesmíme si tvořit abstraktní pojmy, schémata, nýbrž musíme dát v sobě samých vzniknout obrazům (představám), které jsou pak přímou cestou, prvním stupněm k poznání. Jako je pravdou, že člověk již tehdy byl (co do svých sil) v takovém stavu, tak je i pravdou, že tvoří‑li si představy o tomto stavu, pak jej tyto vedou nazpět k těmto stavům, ve kterých tehdy žil.

Když všechny bytosti na „Měsíci“ prošly svým vývojem a mohly postoupit k vyšším stupňům, nastala doba, kdy se „Měsíc“ i Slunce opět spojily, staly se jedním tělesem a takto vstoupily do pralaji. Když pak spolu prožily tento stav latence, vystoupily opět k novému bytí, které je předzvěstí naší zemské doby. A znovu se krátce opakovaly první tři stavy, ale na vyšším stupni. Nejprve stav „saturnský“, potom „sluneční“, pak se odštěpil „Měsíc“ a kroužil kolem druhého tělesa. Avšak tento „Měsíc“ v sobě obsahoval ještě Zemi. 
Nyní nastává vysoce důležitá změna. Vše, co je dnes Zemí, vylučuje ze sebe podstatu dnešního Měsíce, což jsou ty nejhorší látky a bytosti, to co je nepotřebné. To je obsaženo v dnešním Měsíci. Vše, co bylo na dávném „Měsíci“ proudící vodnatou substancí, je na dnešním Měsíci ztuhlé, zmrzlé a lze to fyzicky dokázat; co bylo schopno dalšího pokroku, zbylo jako Země. Vývoj na Zemi tedy nastává rozdělením dávného „Slunce“ na tato tři tělesa: Slunce, Měsíc a Zemi.
K tomuto rozdělení došlo před miliony roků v dávné lemurské době. Z dávných „měsíčních“ bytostí, které jsme vylíčili jako rostlinné nerosty, rostlinná zvířata a zvířecí lidi, povstali dnešní nerosty, dnešní rostliny, dnešní zvířata a dnešní lidé, kteří jsou schopni přijmout do sebe „já“, jež se dříve vznášelo kolem nich a bylo spojeno s božstvím. Spojení „já“ s člověkem se uskutečnilo po rozdělení Slunce, Měsíce a Země. Od tohoto okamžiku se člověk stává schopným, aby v sobě samém dal vzniknout krvi a vystoupil na svůj dnešní stupeň.

XI.
Vývoj lidstva na Zemi – I.

Ve svých úvahách jsme dospěli až k době, kdy Země prožila svůj tzv. „měsíční“ stav. Viděli jsme, že po tomto „měsíčním“ stavu pak následuje jakýsi stav spánku celé soustavy. Je nutné představit si tuto skutečnost tak, že všechny bytosti, které obývají takovou planetu, prožívají spolu tyto přechodné a prozatímní stavy, takže se jim zde dostává jiných zážitků, než v době vlastního vnějšího vývoje. Objasníme si, jak bytosti prošly různými zážitky za tohoto mezistavu v době mezi „měsíčním“ vývojem Země a vlastním vývojem Země.
Viděli jsme, že na „Měsíci“ žily bytosti, které byly jakýmisi fyzickými předky našich dnešních přírodních říší. Žily tu nerostné rostliny, zvířecí rostliny a lidská zvířata. Člověk sám byl na tomto dávném „Měsíci“ ve stavu, ve kterém ještě nevyvinul vědomí „já“; nedospěl tedy ještě k „já“, které by sídlilo v těle. V době mezistavu se potom odehrálo něco velmi důležitého – mohu‑li to tak říci – s duchovní částí člověka.
Představíme‑li si správně těleso dávného „Měsíce“, můžeme je v jistém smyslu označit jako bytost, která v sobě má jakýsi život; něco jako strom, na němž žijí různé bytosti. „Měsíc“ sám byl jakýmsi jednolitým rostlinným nerostem. Jeho skály tvořily jen ztvrdliny rostlinně‑nerostné látky, z níž vyrůstaly jeho zvířecí rostliny; to, co můžeme nazvat lidským zvířetem, kroužilo kolem „Měsíce“. 
Musíme si zároveň ujasnit, že veškeré vědomí „já“ žilo víceméně v atmosféře „Měsíce“, v oné ohnivé mlze tak, že bylo ještě článkem vyšší bytosti, ve které byla obsažena veškerá tato „já“, jež jsou dnes v těle ohraničeném kůží. Takoví lidé, kteří by byli – jako dnes – nadáni vědomím „já“, tehdy ještě neexistovali. Zato však bylo vypěstováno něco zcela jiného, a to mnohem silněji než na Zemi.
Víme, že na Zemi se dnes staly pojmy duše národa a rasy dosti abstraktními. Mnoho lidí se dnes domnívá, že skutečností je pouze individualita, individuální duše člověka, která sídlí v jeho těle. Mluvíme‑li pak o duši některého národa, pokládáme tudíž tento pojem za něco víceméně abstraktního, za souhrnný pojem, za charakteristické vlastnosti jednotlivých článků. Avšak pro okultistu tomu tak naprosto není. Pro něho je duše některého národa něco naprosto samostatně existujícího. Jenže v našem dnešním zemském bytí je pouze duchovně přítomná, vnímatelná jen tomu, kdo může vystoupit na astrální úroveň. Tam bychom nemohli popřít její jsoucnost, neboť tam je přítomná jako skutečně žijící bytost. Setkali bychom se tam s duší národa tak, jako se na fyzické úrovni setkáváme s našimi přáteli. 
Na „Měsíci“ by nás tím méně napadlo popírat tuto skupinovou duši, neboť tehdy měla ještě mnohem reálnější bytí než dnes. Byla to duše národa či rasy, která řídila proud krve sestupující dolů do těl, do oněch bytostí, které kroužily okolo „Měsíce“. Je osudem právě naší doby, že popíráme takové bytosti, které mají skutečný život na astrální úrovni, které však nelze vnímat zde na fyzické úrovni. Nyní jsme právě na vrcholu materialistického vývoje, který by nejraději popíral takové bytosti, jako je duše národa a rasy.
V poslední době (r. 1907) vyšla mj. velmi příznačná kniha, které byla dělána velká reklama. Kniha, která je – a to právem – považována za správný výraz našeho abstraktního a předmětného myšlení, poněvadž je psána z duše dnešního člověka. Bylo nutno, aby takováto kniha byla jednou napsána. Popírá vše to, co nelze vidět očima a hmatat rukama. Ze stanoviska okultisty je taková kniha zavrženíhodná, avšak ze stanoviska dnešního způsobu myšlení je výborná.
Je to Mauthnerova „Kritika řeči“. V tomto spisu autor odbývá prostě všechno, co nelze rukama nahmatat. Bylo nutné, aby naše doba zplodila takovýto spis jako nezbytnou nutnost. Toto nemá být kritika; jde nám spíše o to, abychom naznačili protiklad mezi okultním způsobem myšlení a mezi moderní dobou. V této knize můžeme poznat pravý opak veškerého okultního způsobu myšlení. Tato kniha je vysoce zajímavým plodem odumírající kultury přítomnosti a z tohoto stanoviska je velmi dobrým spisem.
Dále pochopíme, že na dávném „Měsíci“ bylo jakési mnohem společenštější vědomí, než zde na Zemi. Na Zemi se člověk cítí jako jednotlivec sám pro sebe. Na „Měsíci“ tomu tak ale nebylo. Na „Měsíci“ existovala živoucí skupinová duše, která se potom objevila ve zředěné podobě na Zemi, jako duše národa. „Měsíční“ těleso mělo tedy společné vědomí na vysokém stupni.
Toto společné vědomí na „Měsíci“ (vědomí uvnitř /jako např. obsah kruhu/ ohraničené astrálním tělem /kružnicí/) cítilo sebe samo jako ženský princip (jako vnitřní formu kružnice). Víme, že tento „Měsíc“ byl ozařován Sluncem. Působení Slunce bylo pociťováno jako mužský princip (paprsek = tvar = tvor, naplňující vnitřní formu). To je uchováno v dávném egyptském mýtu, v němž se mluví o Měsíci, Isidě, jako o ženském principu, a o Slunci, Osiridovi, jako o mužském principu. Jenže zde naprosto chybělo vědomí „já“, které by bylo uzavřeno v lidském těle. Toto vědomí „já“ bylo obsaženo v atmosféře „Měsíce“. V době mezistavu pracovaly (působily) z atmosféry „Měsíce“ na „Zem“ různé bytosti tak, že éterné a astrální tělo člověka se staly schopnými přijmout vědomí „já“.
Co se stalo poté, když toto „Slunce“, v němž byly spojeny Měsíc a Země, opět zazářilo? V okolí tohoto nově procitlého „slunečního“ tělesa byly bytosti, které tvořily naši duši a to takovým způsobem, že v době mezistavu včlenily astrálnímu a éternému tělu vědomí „já“. Fyzické tělo, které se objevilo zprvu jako zvířecí člověk (kterým byl člověk na „Měsíci“), ještě nemělo vědomí. Obojí těla zde tedy spolu nebyla v souladu, kdežto na „Měsíci“ ano.
Co se tedy pohroužilo do astrálního a éterného těla, již neodpovídalo fyzickému tělu a důsledek toho byl, že dříve, než bylo možné docílit souladu, bylo nutné, aby se opakovaly stavy dřívějšího „Saturnu“, „Slunce“ a „Měsíce“. Tak se dříve, nežli se objevuje naše vlastní Země, setkáváme s trojím opakováním.
Nejdříve nastalo „saturnské“ bytí s fyzickými těly zvířecího člověka, avšak v jistém smyslu nikoli tak jednoduché, jaké bylo na „Saturnu“. Tehdy byla smyslová ústrojí ve stavu zárodku (kdežto nyní k nim přibyla ústrojí žláz a nervová ústrojí) a byla tedy neschopná to, co bylo nahoře, přijmout do sebe. Bylo nutné, aby se „saturnský“ stav krátce opakoval.
Bylo nutné, aby duchové „já“ opět pracovali na samostatnosti fyzických těl tak, aby v nich vypěstovali schopnost přijmout „já“. Podobně bylo nutné, aby se ještě jednou opakoval „sluneční“ stav, aby se tato fyzická těla svými ústrojími (která si vytvořila na „Slunci“) stala schopna přijmout „já“. A stejně tak nutným se stalo opakování stavu „měsíčního“ z důvodu, aby se přiměřeně vyvinula nervová soustava.
Nejprve se tedy opakoval „saturnský“ stav. V této době se bytosti, které byly dříve lidskými zvířaty, objevují nyní na Zemi jako automaty, jako jakési stroje. 
Poté nastává doba, kdy přechází opakovaný „saturnský“ stav ve stav „sluneční“. V tomto stavu byla lidská těla jakoby spícími rostlinami.
Po odloučení „Slunce“ nastává opakování „měsíčního“ stavu, kdy zde zbylo všechno, co se již dříve odloučilo jako „Měsíc“. Takto se opakoval ještě jednou celý „sluneční“ cyklus, avšak v bytostech byla vzbuzena schopnost přijmout „já“. 
Toto opakování „měsíčního“ cyklu bylo pro „Zemi“, lze‑li se tak vyjádřit, zlou dobou jejího vývoje, neboť – duchovně pozorováno – bylo lidskému tělu, které tehdy sestávalo jen z fyzického, éterného a astrálního těla, dáno „já“ bez očišťujícího myšlení. V době, kdy Slunce již bylo pryč, avšak „Země“ dosud nevyloučila Měsíc, byl člověk ve stavu, ve kterém jeho astrální tělo bylo nositelem nejdivějších chtíčů, neboť všechny zlé síly v něm ožily a nebylo žádné protiváhy. Kdybychom chtěli tento stav vyjádřit, mohli bychom říci, že po odloučení Slunce zde byla hmota, ve které lidé byli ještě zcela skupinovými dušemi, avšak nejvášnivějšího rázu, s nejhoršími pudy.
Když tento opakující se „měsíční“ planetární stav procházel takovýmto peklem, uzrál konečně působením očištěného Slunce (nejde jen o fyzické Slunce, nýbrž také o sluneční bytosti, které odešly na Slunce), které se již natolik vyvinulo, že mohl (planetární stav) vyloučit tyto strašlivé pudy a mocnosti a podržel to, co bylo schopné vývoje.
Výstupem Měsíce odešly všechny tyto vášnivé síly a proto se na dnešním Měsíci setkáváme se zbytkem – i v jeho duchovním významu – všech zlých vlivů, které se tehdy vyskytovaly ve světě lidí. Proto je s tímto měsíčním bytím spojen vliv, jenž působí ve vývoji jako strhávající či zadržující faktor. 
Tedy to, co na Zemi zbylo po oddělení Slunce a Měsíce, bylo schopné vývoje. Všimněme si nejdříve samotného zvířecího člověka. Dozrál tak dalece, že mu nyní bylo možné včlenit „já“. Setkáváme se nyní s člověkem, jenž sestává ze čtyř článků: těla fyzického, éterného, astrálního a „já“. Nyní poprvé člověk přeměňuje dřívější plovoucí, resp. vznášející se polohu a počíná ponenáhlu zaujímat vzpřímenou polohu. Jeho páteř a jeho nervový provazec se vzpřímily – na rozdíl od dřívější vodorovné polohy, kterou zaujímaly v měsíční době. Souběžně s tímto vzpřímením se vyvíjelo rozšíření míšní látky v mozek.
Souběžně také postupoval ještě jiný vývoj. Ke vznášejícímu se, resp. k plovoucímu pohybu, jehož člověk užíval jak v době „měsíční“, tak i v době opakování „Měsíce“ (když v okolí Země existovaly ještě síly ohnivých mlh) bylo zapotřebí jakéhosi plovacího měchýře, který se také u člověka skutečně vyskytoval tak, jak je tomu ještě dnes u ryb. Pak se ohnivé mlhy (ruah) usazovaly, což postupovalo velmi pomalu. Vzduch byl ještě naplněn hustými vodními parami.
Avšak ty nejhorší prvky se usadily a tím nastala doba, kdy člověk místo pomocí žáber počal dýchat plícemi. Plovací měchýř se přeměnil v plíce. Tím se člověk stal schopným přijmout do sebe vyšší duchovní bytosti – první zárodek toho, co se nachází na nejbližším stupni po „já“, tedy „duchovní já“ čili manas. Toto přetvoření plovacího měchýře v plíce vyjadřuje Bible podivuhodnými a velkolepými slovy: „A Bůh vdechl člověku ducha a tento se stal živoucí duší.“ („... a vdechl v chřípí jeho dchnutí života, i byl člověk v duši živou.“ – Genesis 2,7)
Tím je vyjádřeno, co se odehrálo s člověkem v průběhu milionů let. Veškeré bytosti, které jsme poznali – jak rostlinná zvířata,  tak i zvířecí lidi na „Měsíci“ a jejich potomci v „měsíční“ době na Zemi – všechny tyto bytosti neměly ještě červenou krev. Tato byla podobna krvi dnešních nižších zvířat, která není červená. Krvi podobná substance proudila zvenčí do jejich nitra a opět ven.
Aby v nich mohla vzniknout červená krev, bylo zapotřebí ještě něčeho jiného. Pochopíme to, uvědomíme‑li si, že až do doby, kdy byl Měsíc vyloučen, ve vývoji naší planety nehraje žádnou úlohu železo! Až do té doby na naší planetě neexistovalo železo. Dostalo se jí ho tím, že planeta „Mars“ prošla naší Zemí a doslova v ní zanechala železo. Proto tedy vliv železa v červené krvi pochází od planety „Marsu“.
Tyto skutečnosti se uchovaly v pověstech, které připisovaly „Marsu“ vlastnosti, které železo propůjčilo krvi – mocnost síly, válečný prvek. Vliv, který zde vznikl, byl podporován dýchacím procesem a vstupem železa do našeho vývoje. To se pro náš zemský vývoj stalo velmi důležité.
Těmito vlivy se lidský organismus tak dalece zdokonalil, až lze říci, že počal očišťovat a zušlechťovat těla, která dříve obdržel na „Saturnu“, „Slunci“ a „Měsíci“. Tato činnost počala přirozeně nejdříve na těle, které obdržel naposledy – na těle astrálním a toto tříbení našeho astrálního těla je naší kulturou.
Kdybychom mohli pozorovat člověka, který ještě přetváří své plíce, který vytváří první počátky červené krve, pak bychom shledali, že se vůbec nepodobá dnešnímu člověku. Byl tak odlišný, že bychom snadno vzbudili odpor, kdybychom tehdejšího člověka líčili, neboť by dnešnímu materialistickému mysliteli takový popis připadal groteskní. Člověk měl tehdy vývojovou hodnotu snad jako obojživelník či plaz, který právě počíná dýchat plícemi; začal se ponenáhlu učit z dřívějšího pohybu – vznášení se či plavání – vztyčovat se na Zemi.
Říká‑li se, že člověk za doby lemurské pro svůj pohyb volil formu, která byla střídavě skokem – sotva již krokem – a opět vznášením se ve vzduchu, pak se s něčím podobným, co by nás na tuto okolnost mohlo upomenout, setkáváme nejvíce u dávných ještěrů (sauria). Z těchto skutečností nezůstalo uchováno nic, co by geologové mohli najít jako ztvrdliny nebo zkameněliny, protože tělo bylo zcela měkké a nebyly v něm ještě včleněny kosti.
Jaké bylo vzezření Země, když se osvobodila od Měsíce? Dříve byla obklopena ohnivou mlhou, jako by byla ve vřícím, párami naplněném kotli; pak ponenáhlu tyto husté vodní páry ustoupily. Podoba Země byla poté taková, že tu existoval velmi tenký a ztvrdlý povrch, pod kterým bylo činné toto vřící ohnivé moře, které bylo zbytkem ohnivé mlhy a dávné atmosféry. Ponenáhlu se pak objevovaly malé ostrůvky, první počátky naší dnešní nerostné říše (kdežto na „Měsíci“ byla jen říše rostlinných nerostů). Ztvrdnutím a zmineralizováním této látky vykrystalizovaly první počátky dnešních skal a dnešního kamení. Již dříve se vyvinula říše zvířecích rostlin asi na úroveň dnešní rostlinné říše.
Bytosti, které byly na „Měsíci“ lidskými zvířaty, se rozdělily na dva druhy. Jedna část šla s vývojem a přijala lidskou postavu. Avšak existovaly i takové bytosti, které neprožily tento vývoj; to jsou dnešní vyšší zvířata. Ta se zastavila na dřívějším stupni a poněvadž nemohla jít vpřed, upadala ve vývoji. Všichni dnešní savci jsou zbytky „měsíčních“ lidských zvířat, která ve vývoji ustrnula.
Nesmíme si tedy představovat, že lidé byli někdy takovými zvířaty, jaká dnes žijí na Zemi. Těla těchto zvířat tehdy ještě nebyla schopna přijmout do sebe „já“; zastavila se u „měsíční“ skupinovosti a nepokročila již dále. Poslední tvorové, kteří téměř ještě dosáhli spojení se Zemí, avšak později se ukázali příliš slabými, aby do jejich nitra mohla vstoupit individuální duše, jsou dnešní opice. Avšak ani tyto nikdy nebyly skutečnými předky lidstva, nýbrž zdegenerovanými, ve vývoji upadajícími bytostmi.
Země byla tedy za lemurské doby jakousi ohnivou hmotou, ve které dnešní nerosty byly z větší části rozpuštěny v tekutém stavu tak, jako dnes vidíme v tekutém stavu železo v huti. Z této hmoty se vyvinuly první nerostné ostrovy. Na těchto ostrovech se napůl skokem, napůl se vznášejíce, pohybovali lidští předkové. „Duchovní já“ (manas) usilovalo, aby se spojilo s tímto člověkem.
Dávné ohnivé období Země si musíme představovat jako dobu, ve které se v jistém smyslu vyskytovaly ještě poslední dozvuky sil samého „Měsíce“, které pozvolna mizely. Projevovaly se vládou, kterou měla lidská vůle nad substancemi a silami přírody. Na „Měsíci“ byl člověk ještě úplně spojen s přírodou a na lidském bytí pracovala skupinová duše. Nyní tomu tak již nebylo, avšak byla tu stále ještě jistá magická souvislost mezi lidskou vůlí a silami ohně.
Měl‑li člověk mírnou povahu, působil svojí vůlí tak, že se přírodní živel ohně uklidňoval; tím se mohlo usazovat více pevné země. Naproti tomu vášnivý člověk působil svojí vůlí magicky tak, že se ohnivé látky stávaly bouřlivými a zuřivými a protrhávaly tenký povrch Země. Všechna živá, vášnivá moc, která na „Měsíci“ a během opakování doby „měsíční“ na Zemi byla člověku vlastní, pronikla ještě jednou do nově vzniklých individuálních lidských duší. Vášně působily na ohnivé látky tak, že je rozněcovaly; tím velká část území, které Lemurové obývali, zanikla a jen malá část obyvatelů Lemurie se udržela a dala vznik pozdějšímu lidstvu.
Již tehdy jsme všichni žili; byly to naše duše, které se zachránily z bouřlivých ohnivých látek dávné Lemurie. Část lidstva, která se zachránila, se odstěhovala na území, které známe jako Atlantidu a které se v podstatě rozprostíralo mezi dnešní Evropou a Amerikou; odtamtud se pak lidské pokolení dále rozšířilo.
Ponenáhlu se atmosféra Země změnila tak, že ji opustily poslední zbytky ohnivé mlhy (ruah; srovnej s něm. Rauch, rauchen, tj. dým, kouř, kouřit) a vzduch byl naplněn pouze hustými vodními mlhami. V germánských pověstech se uchovaly vzpomínky na tyto stavy v „Nivelheimu“ („Nebel‑heimu“) čili v zemi mlhy, v zemi, kterou pronikaly takovéto těžké vodní mlhy.
Které bytosti zde působily zvenčí až do doby lemurské? Jsou to v první řadě „saturnské“ bytosti, které nazýváme duchy egoismu, smyslu pro samostatnost. V době „sluneční“ jsou to archandělé, duchové ohně. V době „měsíční“ jsou to bytosti, které byly doslova dobrými duchy této doby, andělé, theosofickým názvem duchové šerosvitu. Nejlepšího vůdce těchto duchovních bytostí jsme označili jako „Ducha Svatého“, vládce duchů ohně jako „Krista“ a vládce „saturnské“ doby jako „Boha Otce“.
Poslední, jenž tu byl činný se svým vojskem, byl duch – kterého křesťanství nazývá „Duch Svatý“ – vládce „měsíčního“ vývoje, duch, který tu byl ještě přítomen, když se opakovala na Zemi „měsíční“ doba. Tento duch to byl, který zvenčí budoval člověka a nyní doslova vyslal paprsek své vlastní bytosti do lidského nitra.
Na počátku lemurské doby musíme tedy rozeznávat dvoje duchovní bytosti – bytosti, které připravují nižší tělesnost, které vkládají do nitra člověka vědomí „já“, které vytvářejí obaly lidí – a pak onoho ducha, jenž sám vstoupil do člověka v okamžiku, kdy se tento naučil fyzicky dýchat.
Pomyslíme‑li si, že vše, co na „Saturnu“ ještě tvořilo jakousi ohnivou látku obklopenou jemnou atmosférou, na „Slunci“ přešlo do stavu plynů a na „Měsíci“ pak bylo obklopeno ohnivými mlhami, musíme potom tento vývojový děj naší Země chápat jako očistu; samotný vývoj lidstva je tedy takovou očistou. 
Co dnes nazýváme vzduchem, očistilo se pozvolna od par a kouře. Musíme si ujasnit, že to, co se z atmosféry vyloučilo, byly substance, ze kterých se vytvořila veškerá tělesnost. Z toho, co tu zůstalo, je vzduch nejčistším prvkem; je nejlepší tělesností pro vedoucí duchy „Měsíce“ – anděly. Proto ve vzduchu, jenž se očistil, jenž se vyloučil, člověk pociťoval tělesnost nových vůdčích duchů Země – nynějšího vůdčího ducha – „Jehovu“. Vanul‑li vítr, člověk pociťoval bytost, která vedla a řídila Zemi. Tak lidstvo žilo až do konce doby atlantské na pevnině, která tvoří nynější dno Atlantského oceánu, a vyvíjelo se tím, že v dechu, který do sebe přijímalo, pociťovalo tělesnost božství.
 Magický vliv, který lidé vykonávali na ohnivé moře, na děje Země, ponenáhlu mizel. Zato se však v prvních dobách atlantského vývoje uchovala jiná schopnost. Tehdy si člověk ještě uchoval jistou magickou moc nad růstem rostlin. Pozvedl‑li ruku (která tehdy měla zcela jinou formu) nad rostlinou, byl vlivem své vůle schopen urychlit její růst. Byl ještě v úzkém vztahu s podstatou přírody. Celý život Atlanťanů byl proniknut harmonickým soužitím s přírodou.
Tehdy ještě neexistovalo to, co nazýváme kombinačním smyslem, inteligencí, logickým myšlením. Naproti tomu člověk vysoce vyvinul jiné vlastnosti, např. paměť, o jejímž nesmírném vývinu si dnes nemůžeme vůbec utvořit představu. Člověk nedovedl spočítat ani to, že 2 x 2 = 4; avšak zpaměti to věděl, vzpomínal si pokaždé na dřívější zážitek. V době atlantské se zachovalo i to, že i když člověk v sobě necítil bezprostřední působení národní duše jako na „Měsíci“, pociťoval nicméně působení dávné duše národa a rasy.
Tato působila tak silně, že bylo zcela nemožné, aby se ten, kdo náležel k jednomu národu nebo rase, spojil s někým, jenž náležel k jiné rase. Mezi příslušníky různých národních duší byla hluboká antipatie. Lidé se navzájem milovali, pouze pokud náleželi téže národní duši. Lze říci, že společná krev, která dříve v „měsíční“ době prýštila z národní duše do nitra lidí, byla důvodem pospolitosti.
Lidé si vzpomínali – a to nikoli snad temně, nýbrž zcela zřetelně – na zážitky předků. Cítili se jako článek celého řetězu předků pohybujícího se společnou krví, tak jako cítíme ruku, že je článkem našeho organismu. Tento pocit pospolitosti souvisel s vývojem i tím, že tehdy – při vývoji, o němž jsme uvažovali a jenž se odehrál v době, kdy se Slunce uvolnilo a Měsíc byl vyloučen ze Země – se odehrál další významný děj.
Tento souvisí se vším, co se týká procesu tvrdnutí či zhutnění na Zemi. Tak povstala nerostná říše a zároveň se takovýto děj tvrdnutí odehrál i v lidské přirozenosti. Z měkké látky se pozvolna vytvořil tvrdší prvek, který dosáhl ztvrdnutí nejdříve na stupeň chrupavky a pak dokonce samotné kosti. Teprve s tímto vytvrzováním se kostí v organismu počal u člověka pohyb, chůze.
S tímto vytvářením kostí souběžně probíhal jiný děj. Průběhem dalšího vývoje, který byl způsoben vyloučením „měsíční“ látky ze Země a okolností, že tu zbylo jen to, co bylo schopné vývoje, se v bytostech, které obývaly Zemi, vytvořily dva druhy sil. Slunce a Měsíc byly nyní vně a sluneční i měsíční síly proto působily zvenčí na Zemi. Z tohoto smísení slunečních a měsíčních sil, které kdysi působily v Zemi samé, avšak nyní zářily zvenčí, vznikl přechod k pohlavnímu životu, neboť síly, které se projevují v pohlavním životě, jsou ovlivňovány silami Slunce a Měsíce.
Vše, co bylo v dávných dobách ještě vzájemně spojeno jako „Slunce“, „Měsíc“ a „Země“, působilo tak, jako prvek ženský; bylo doslova oplodňováno silami samotného Slunce, které bylo naopak pociťováno jako prvek mužský a Měsíc jako prvek ženský. Když se odloučil Měsíc, síly obou těles se smísily. Bytosti, které vznikly před odloučením Měsíce, můžeme označit jako jakési ženské bytosti, neboť veškeré oplodňující síly přicházely zvenčí, ze sil Slunce.
Teprve na Zemi, která vyloučila Měsíc, takže Slunce zářilo pak na zcela jiné těleso, se mohl dřívější nediferencovaný ženský prvek rozdělit na dva prvky – mužský a ženský, takže současně s dějem tvrdnutí a tvoření kostí nastal též přechod do stavu dvojpohlavnosti. A tím byla dána možnost vypěstovat „já“ správným způsobem.

XII.
Vývoj lidstva na Zemi – II.

Zevně se odehrál děj, jenž jsem vám vylíčil jako vznik dvojpohlavnosti tak, že v „měsíčním“ lidském zvířeti si musíme obě pohlaví představovat ještě spojena a totéž i u potomků těchto lidských zvířat v době opakování éry „Měsíce“ na Zemi. Toto rozštěpení se uskutečnilo jakýmsi ztuhnutím. Teprve když se vyčlenila nerostná říše v podobě, s jakou se dnes setkáváme, mohlo vzniknout dnešní lidské tělo, které náleží určitému pohlaví. Země i lidské tělo musely ztvrdnout na stupeň dnešní nerostné přírody. V měkkých tělech „měsíčních“ lidí i v prvních dobách naší Země se vyskytovali jen jednopohlavní lidé, mužsky – ženské bytosti (tuto tzv. jednotu pohlaví si lze představit jako např. jednotu vnějšího mužského tvaru a vnitřní ženské formy kružnice).
Vzpomeňme si na skutečnost, že člověk si v jistém smyslu uchoval zbytek staré dvojpohlavnosti v tom, že u dnešního muže je fyzické tělo mužským a éterné tělo ženským; u ženy je tomu zase naopak. Tyto skutečnosti nám otevírají zajímavé pohledy do duševního života obou pohlaví. Schopnost ženy obětovat se (např. ve službách lásky) souvisí s mužskostí jejího éterného těla, kdežto mužská ctižádost je vysvětlitelná, poznáme‑li ženskou přirozenost jeho éterného těla.
Pravil jsem již, že smísením sil, které nám vysílají Slunce a Měsíc, vzniklo to, co se nám jeví být zvláštní v lidské pohlavnosti. Musíme si ujasnit, že u muže působí na tělo éterné silnějším vlivem Měsíc a na tělo fyzické Slunce. U ženy je tomu naopak – fyzické tělo je ovlivňováno silami Měsíce a éterné tělo silami Slunce.
Stálá výměna nerostných látek v dnešním fyzickém těle člověka mohla počít teprve tehdy, když se vytvořil dnešní nerost; předtím tu existovala zcela jiná forma výživy. Za „sluneční“ éry na Zemi bylo všechno rostlinstvo prostoupeno mléčnými šťávami. Výživa probíhala tak, že člověk sál z rostlin mléčné tekutiny, jako se dnes dítěti dostává mateřského mléka. Rostliny, které ještě dnes obsahují mléčné šťávy, jsou posledními pozůstatky z doby, kdy všechny rostliny ještě bohatě poskytovaly tyto šťávy. Teprve později nastala doba, kdy výživa přijala dnešní podobu.
Abychom chápali smysl rozdělení pohlaví, musíme si ujasnit, že jak na „Měsíci“, tak i v době opakování éry „Měsíce“ na Zemi, si byly všechny bytosti velmi podobné. Jak má jedno dobytče totéž vzezření jako jeho mládě a jako všechna dobytčata téhož druhu (protože základem je tu skupinová duše), tak i lidé byli svým předkům k nerozeznání podobní; to trvalo dlouho do doby atlantské.
Skutečnost, že lidé si nejsou již nadále vzájemně podobní, pochází ze vzniku obou pohlaví. Z dřívější dvojpohlavnosti se v ženské bytosti uchovala snaha vytvořit potomky s nezměněnou podobou; v mužské bytosti působí jiný vliv – snaha způsobit rozmanitost individualit. Tím, že mužská síla vplynula do ženské, se vytvářelo stále více nepodobností. Takto prostřednictvím mužského vlivu vznikla možnost, aby se vyvinula individualita.
Ještě jedna zvláštnost byla spojena s jednopohlavností. Kdybychom se otázali dávného „měsíčního“ člověka na jeho zážitky, připadaly by mu zcela stejné jako jeho nejdávnějším předkům; vše žilo ještě skrze generace. Příprava skutečnosti, že se ponenáhlu vyvíjelo vědomí, které se vztahuje pouze na dobu od zrození ke smrti, má svou příčinu v individualizaci lidského pokolení; tím se také vyvinula možnost rodit se a umírat, jak je tomu dnes.
Neboť dávní lidé na „Měsíci“, kteří se pohybovali vznášením nebo plaváním, byli jen součástí okolí, se kterým byli spojeni krevními provazci, o nichž byla již zmínka. Zemřela‑li taková bytost, nebyla to smrt duše, ale bylo tomu tak, jako když odumře úd, avšak vědomí zůstává; tak, jako kdyby nám na těle uschla ruka a na jejím místě by nám vyrostla jiná. Tito lidé tedy pociťovali ve svém mlhavém vědomí umírání tak, jako kdyby jejich těla usychala a nová vznikala. Vědomí však zůstávalo uchováno vědomím skupinové duše, takže tu byla skutečně určitá nesmrtelnost.
Pak vznikla nynější krev, kterou dnes vytváří samo fyzické tělo; tento vývoj šel ruku v ruce se vznikem jednopohlavnosti. Tím nastala nutnost zvláštního děje. Krev působí neustálý boj mezi životem a smrtí. Bytost, která v sobě tvoří červenou krev, zachovává tedy v sobě dějiště neustálého boje mezi životem a smrtí – neboť červená krev se neustále opotřebovává a mění se v modrou, smrtelnou látku.
S přetvořením krve v člověku nastalo též zatemnění vědomí za hranicemi zrození a smrti. Teprve s vývojem předmětného vědomí člověk ztratil dávnou nesmrtelnost, která byla pohroužena v mlhavosti – tedy to, že člověk neviděl za hranice zrození a smrti, úzce souvisí s jednopohlavností. S tímto souvisí ještě jedna okolnost. Když člověk žil ještě ve skupinové duši, postupovalo bytí od generace ke generaci a nebylo přerušováno rozením a smrtí. Nyní však nastalo přerušení a tím také možnost znovu se vtělovat. Dříve byl syn bezprostředním pokračováním otce a otec děda; nenastávalo žádné přerušování vědomí. Nyní přišla doba, kdy se vědomí za hranicemi zrození a smrti zatemňovalo a teprve tím byla dána možnost pobytu v kámalóce a v dévachanu.
Tato změna, tento pobyt ve vyšších světech se stal možný teprve tehdy, když se lidská bytost individualizovala, když Země vyloučila Slunce a Měsíc. Teprve tehdy nastalo to, co dnes nazýváme vtělování. Tím nastalo též mezidobí stavu mezi smrtí a novým vtělením, který také jednou pomine.
Tak dospíváme do dob, kdy se starý dvojpohlavní organismus (jenž je jakousi skupinovou duší) mění a dělí se na ženské a mužské pohlaví, takže stejné a podobné pokračuje prostřednictvím ženského pohlaví a různé prostřednictvím mužského pohlaví.
V lidstvu skutečně spatřujeme v ženství princip, jenž ještě udržuje staré kmenové rasy a národní souvislosti; v mužství spatřujeme princip, který tyto souvislosti neustále uvolňuje, činí do nich průlomy a takto lidstvo individualizuje. V člověku skutečně působí dávný ženský princip jako skupinová duše a nový mužský princip jako individualizující živel. Jednou dospěje vývoj tak daleko, že všechny rasové a kmenové vztahy skutečně pominou. Člověk se stále více bude jeden od druhého lišit, pospolitost nebude způsobena společnou krví, nýbrž tím, co jednu duši poutá k druhé. Takový je postup lidského vývoje.

V prvních atlantských rasách působilo ještě silné pouto pospolitosti, takže první „předrasy“ se členily i podle barvy a tento skupinový prvek ještě shledáváme u různobarevných lidí. Takovéto rozdíly budou průběžně mizet tím více, čím více bude nabývat vrchu prvek individuálnosti.
V budoucnu jednou přijde doba, kdy různobarevné rasy již nebudou existovat, rozdíly ras zmizí; naproti tomu se budou vyskytovat ty největší individuální rozdíly. Čím jdeme dále do dávných dob, tím více se setkáváme s tím, že vliv rasy převládá. Skutečný individualizující princip však počíná povstávat teprve v pozdějších atlantských dobách. U dávných obyvatel Atlantidy příslušníci jedné rasy skutečně pociťovali hlubokou antipatii vůči příslušníkům jiné rasy; společná krev působila pospolitost a lásku. Bylo proti dobrým mravům uzavřít sňatek s příslušníkem jiného kmene.
Kdybychom u obyvatele dávné Atlantidy jasnovidně zkoumali souvislost mezi jeho éterným a fyzickým tělem, učinili bychom zvláštní objev. U dnešního člověka se éterná hlava éterného těla téměř kryje s fyzickou částí hlavy a vyčnívá jen něco málo přes ni. U dávného Atlanťana éterná hlava daleko přečnívala hlavu fyzickou – zejména v čelní části. Musíme si představit – asi jeden centimetr pod spojnicí mezi obočím – bod ve fyzickém mozku a odpovídající druhý bod v éterné hlavě. U Atlanťana byly tyto dva body ještě daleko od sebe a vývoj spočíval právě v tom, že oba body se navzájem sbližovaly. V pátém atlantském věku vstoupil bod éterné hlavy do fyzického mozku a tím, že oba dva body nyní splynuly, se vyvinula schopnost, kterou máme dnes – inteligence, počítání, schopnost usuzovat a vůbec schopnost tvořit pojmy. Atlanťané měli pouze vysoce vyvinutou paměť, avšak žádný kombinující rozum. Zde se setkáváme s východiskem stavu, ve kterém si člověk uvědomuje své „já“.
Dříve, než oba zmíněné body splynuly, Atlanťan nebyl samostatnou lidskou bytostí. Naproti tomu mohl žít v mnohem užším styku s přírodou. Jeho obydlí sestávalo z toho, co mu poskytovala příroda. Přetvářel kameny a spojoval je rostoucími stromy, jeho obydlí bylo vytvořeno z rostoucí přírody, byly to vlastně jen přetvořené předměty přírody. Žil v malých pospolitostech, jež byly udržovány krevním příbuzenstvím tak, že v nich vykonával silnou autoritu ten nejsilnější – náčelník. Vše záviselo na autoritě, která však byla vykonávána ještě jiným způsobem.
Když člověk vstoupil do doby atlantské, nemohl ještě mluvit artikulovanou, členěnou řečí; ta se vyvíjela teprve během této doby. Náčelník nemohl vyjádřit příkazy nějakou řečí; naproti tomu tito lidé měli schopnost chápat řeč přírody. O tom dnešní člověk nemá ani ponětí, musí se tomu teprve znovu učit. 
Představme si například pramen, v němž se zrcadlí náš obraz. Jsme‑li okultisty, vzniká v naší duši zvláštní pocit. Řekneme si: Můj obraz mi vystupuje vstříc z tohoto pramene a to je mi upomínkou, jak na dávném „Saturnu“ všechno vysílalo své zrcadlení do prostoru. Spatří‑li okultista na vodní hladině svůj zrcadlený obraz, vynoří se mu vzpomínka na „Saturn“. V ozvěně, která opětuje mluvený zvuk, se zase vynořuje vzpomínka, jak se na „Saturnu“ všechno, co znělo do vesmíru, vracelo jako ozvěna. 
Nebo vidíme fata morgánu, zrcadlení vzduchu, při kterém vzduch téměř pojal to, co do něho září jako obrazy a co vzduch jako obraz opět vrací. Jako okultisté v tom vidíme vzpomínku na „sluneční“ éru, kdy „Slunce“, sestávající z plynů, vše, co mu přicházelo vstříc ze světového prostoru, přijímalo do sebe, zpracovávalo v sobě a pak vyzařovalo zpět, přičemž s vyzařovaným obrazem spojovalo vlastní přirozenost. Na „sluneční“ planetě bychom viděli, jak věci byly vytvořeny jako fata morgána, jako jakýsi světelný obraz v plynové látce „slunečního“ stavu.
Tak se učíme mnohostranně a bez kouzel chápat svět, což je důležitý prostředek k tomu, abychom se vyvíjeli výše do duchovních světů. V dávných dobách člověk hluboce rozuměl přírodě. Je velký rozdíl, zda člověk žije ve vzduchu jako je dnešní, nebo v takovém, jaký byl za doby atlantské. Tehdejší vzduch byl prosycen množstvím hutných mlh; Slunce i Měsíc byly obklopeny ohromnou duhou. Byla doba, ve které byla mlha tak hustá, že oko nemohlo vidět hvězdy; doba, ve které Slunce i Měsíc byly ještě zatemněny a teprve ponenáhlu se lidskému zraku stávaly viditelnými. Jak se Slunce, Měsíc a hvězdy stávají viditelnými, je velkolepě naznačeno v Bibli líčením stvoření světa. Co je tam popisováno, to se skutečně stalo; a stalo se ještě mnohem více.
Obyvatel Atlantidy měl tehdy ještě velice silný smysl (cit) a pochopení pro okolní přírodu. Co zní v šumění pramene a v burácení větru, co je dnes pro nás neartikulovaným zvukem, tomu naslouchal Atlanťan jako srozumitelné řeči.
Lidé tehdy neměli žádná přikázání, avšak duchovno pronikalo ze vzduchu, prosyceného vodami a mluvilo k člověku. Bible to vyjadřuje slovy: „... a Duch Boží vznášel se nad vodami.“ Člověk naslouchal duchovnu ze všech věcí – ze Slunce, Měsíce a hvězd k němu mluvilo duchovno. V oněch slovech Bible nacházíme zřetelně podáno to, co se odehrávalo v lidském okolí.

(1) Pak nastala doba, ve které zvláště vyvinutá část lidstva (která žila v krajině, dnes rovněž zalité mořem, v blízkosti dnešního Irska) prožila ono silné včlenění éterného těla a tím také zvýšení inteligence. Tato část, která byla vedena nejpokročilejšími jednotlivci, počala putovat na východ, zatímco mohutné spousty vod pozvolna zaplavovaly atlantskou pevninu. Nejpokročilejší část těchto národů putovala do Asie a založila tam středisko kultury, které nazýváme poatlantskou kulturou. Odtamtud pak vychází kultura. Pochází od proudu lidí, který později postupoval ze střední Asie dále na východ a založil v Indii první poatlantskou kulturu (tzv. praindická kultura). V ní lze ještě zjistit silné dozvuky atlantské kultury. Starý Ind neměl ještě takové vědomí, jaké máme dnes my, avšak tím, že uvedené dva body v mozku, o nichž jsem mluvil, splynuly v jeden, mu byla dána tato možnost.
V Atlanťanovi žilo před tímto vývojovým stavem ještě obrazné vědomí, kterým vnímal duchovní bytosti. Nenaslouchal jen zřetelné řeči v bublání pramene, nýbrž před jeho zrakem vystupovala z pramene „undina“ – rusalka, která je vtělena ve vodním živlu; v proudění vzduchu vnímal „sylfy“, v planoucím ohni „salamandry“. Toto vše tedy vnímal a z těchto zážitků povstaly mýty a pověsti, které se uchovaly v nejčistší podobě na evropské půdě tam, kde zůstaly zbytky obyvatel Atlantidy, které nedošly až do Indie. Všechny germánské mýty a pověsti jsou pozůstatkem zážitků, které dávní obyvatelé Atlantidy ještě měli ve svém mlhami zahaleném světě. Řeky (např. Rýn) žily ve vědomí těchto dávných Atlanťanů, jako kdyby se do nich uložila moudrost mlh dávného „Nivelheimu“. Zdálo se jim, že tato moudrost je ukryta v těchto řekách a žije v nich jako vodní víly nebo podobné bytosti. Tak v těchto krajinách Evropy žily dozvuky atlantské kultury.
Avšak v Indii povstala jiná kultura, v níž se jevily dozvuky onoho světa obrazů. Tento svět sám ovšem zanikl, avšak touha po tom, co se v něm projevovalo, starému Indovi zůstala. Slyšel‑li Atlanťan promlouvat moudrost přírody, pak Indovi zůstala touha po tomto sjednocení s přírodou a tak se charakter staroindické kultury projevuje v jejím úsilí o návrat do dob, které byly dříve člověku přirozené. Starý Ind byl snílkem. Sice se před ním rozprostíralo to, co nazýváme skutečností, avšak tento svět smyslů platil pro jeho zrak za „máju“ (mája = klam, iluze). Co dávný obyvatel Atlantidy vnímal ještě jako vznášející se duchovní bytosti, to starý Ind hledal ve své touze po duchovním obsahu světa, po „brahmanu“ (brahman = Bůh jako absolutní realita; na rozdíl od Brahma = Bůh Stvořitel). Tato manýra (tento zvyk) vracet se k dávnému snovému vědomí Atlanťanů se uchovala v orientálním učení, které usiluje opět získat tento dávný stav vědomí.
(Zde je zásadní rozdíl mezi tím, o co se usiluje na tzv. východních cestách při návratu do nirvány – tedy do rozplynutí se v neohraničeném oceánu božského vědomí a mezi vývojem k vlastnímu individuálnímu vědomí. Jako je smyslem správné výchovy dětí vést je k vědomí vlastní individuality a samostatnosti / = k vývoji vpřed/ a ne k tomu, aby se rozplývaly či splynutím sjednocovaly se svými rodiči / = k vývoji zpátky/, stejně tak i Bůh Stvořitel „vychovává“ člověka k tomu, aby dokázal cestou poznání pravdy vyvinout se do stavu svobodné individuality.)
(2) Dále na severu se setkáváme s Médy a Peršany, kteří založili prvotní perskou (praperskou) kulturu. Kdežto indická kultura ve zvýšené míře nehledí ke skutečnosti, je si Peršan vědom toho, že s touto skutečností musí počítat. Člověk zde vystupuje poprvé jako tvůrce, který si je vědom, že nesmí usilovat svými duchovními silami jen o poznání, nýbrž že tímto poznáním musí dát Zemi novou podobu. Tato se mu jeví nejdříve jako nepřátelský živel, který musí překonat. Tento protiklad se projevuje v Ormuzdu (Ahura Mazda) a Ahrimanovi (Angra Mainju), v dobrém a zlém božství, v boji mezi oběma. Člověk se snažil stále více o vplynutí (začlenění) duchovních světů do světa pozemského, ale nebyl ještě schopen ve vnějším světě objevit zákonitosti a řád přírody. Stará indická kultura (praindická) měla opravdové poznání vyšších světů, avšak nikoli na základě přírodního vědění (protože vše pozemské mělo vztah k máji). Peršan poznával přírodu jen jako pracovní pole.
(3) Přicházíme pak od Chaldejců a Babyloňanů až k dávným egyptským národům. Zde se člověk naučil poznávat zákonitosti v přírodě samé. Když vzhlížel ke hvězdám, nehledal za nimi jen božství, nýbrž zkoumal zákony hvězd a tak povstala ona podivuhodná věda, s níž se setkáváme u Chaldejců. Egyptský kněz nenazíral na fyzický svět jak na cosi, co působí odpor, co se protiví, nýbrž učinil duchovnost, kterou našel v geometrii, v měřičství, svým vlastnictvím a poznával vnější přírodu v její zákonitosti. To byl třetí stupeň kulturního vývoje (egyptsko‑chaldejsko‑babylonský). V chaldejsko‑persko‑egyptské moudrosti, byla vnější věda o hvězdách úzce spojena s poznáním božstev, která tyto hvězdy oduševňují (produchovňují). 
(4) Teprve na čtvrtém stupni poatlantského vývoje, dospěl člověk tak daleko, že to, co sám v sobě prožívá jako duchovnost, včleňuje do kultury. Tak tomu je v řecko‑latinské době. Zde vtiskuje člověk uměleckému dílu, formované hmotě, svoji vlastní duchovnost, a to nejen v plastice, nýbrž i v dramatu. Vyskytují se první počátky budování měst. Tato města byla jiného rázu než v Egyptě a v době předřecké. Kněží vzhlíželi ke hvězdám a pátrali po jejich zákonech. Potom stavěli tak, že tvořili obraz toho, co se dělo na nebi. Jejich věže nám ukazují vývoj o sedmi stupních, které člověk probádal nejprve na nebeských tělesech; pyramidy nám vesměs ukazují tyto kosmické poměry. 
Přechod od kněžské moudrosti k vlastní lidské moudrosti, nacházíme podivuhodně vyjádřen v dějinách prvních sedmi římských králů. Kdo jsou tito králové? Vzpomeňme si, že prvotní dějiny Říma souvisely s dávnou Trójou. Trója se nám jeví jako konečný výsledek dávné kněžské pospolitosti, která zřizovala města podle hvězdných zákonitostí. 
Pak nastává přechod ke čtvrtému kulturnímu stupni. Dávná moudrost kněží je překonána moudrostí lidskou, jejímž obrazem je chytrý Odysseus. Tento obraz nacházíme ještě názorněji ve skutečnosti, kterou můžeme pochopit, uvědomíme‑li si, že tu jde o překonání kněžské moudrosti silou lidského úsudku (uvažování). Za symbol lidské moudrosti platil odedávna had. Skupina Láokoónova nám představuje, jak kněžská moudrost dávné Tróje byla překonána chytrostí a moudrostí lidí, znázorněnou hady.
Tak byly rozhodujícími autoritami, které působí po celá tisíciletí, naznačeny děje, které se měly udát a podle kterých se dějiny musely řídit. Ti, kdož působili při založení starého Říma, určili předem kulturu Říma, sestávající ze sedmi článků, jak byly popsány v Sibyliných knihách. Ve jménech sedmi králů se setkáváme s dozvuky sedmi principů. To jde dokonce tak daleko, že pátý král římský, rodem Etrusk, přichází zvenčí a představuje nám část „duchovního já“ (manasu), který spojuje tři nižší články se třemi vyššími. Sedm římských králů nám představuje sedm principů v lidské přirozenosti a v těchto legendách jsou popsány duchovní souvislosti. Římská republika není nic jiného než lidská moudrost, která vystřídala dávnou kněžskou moudrost. Tak přecházela třetí doba do čtvrté. Člověk dával ze sebe vzejít tomu, co nosil ve své duši jako velká umělecká díla, jako drama a jako právo. Dříve nacházel veškeré právo ve hvězdách. Římané se stali národem práva, poněvadž zde podle svých potřeb člověk vytvořil právo, „iuris“. 
(5) Nyní žijeme v páté době. Jak se v této době projevuje smysl celého vývoje? Dávné autority vymizely, člověk se stále více individualizuje; odtud pochází zrod náboženství, které praví: „Kdo neopustí otce a matku, bratra a sestru, ten se nemůže stát mým učedníkem.“ To znamená, že všechna láska, která je založena na přirozené pospolitosti, musí skončit. Člověk sám (z vlastní vůle) musí navázat vztah k druhému člověku, jedna duše musí nalézt druhou.
My pak máme úkol, abychom to, co v řecko‑latinské době vyplynulo z duše, snášeli stále více na fyzickou úroveň. Tím se stává člověk bytostí, která se stále více noří do materialismu. Tvořil‑li Řek ve svých uměleckých výtvorech idealizovaný obraz svého duševního života a vléval‑li jej do lidské formy, vytvořil Říman ve svých právních normách něco, co je již spíše osobní potřebou. Tak vrcholí náš věk ve strojích, které jsou jen materialistickým výrazem zcela osobních potřeb lidí.
Stále více sestupovalo lidstvo dolů z nebes; tento pátý věk sestoupil do hlubin nejvíce a je tedy nejvíce spojen s hmotou. Povznesl‑li Řek ve svých výtvorech člověka nad člověka (neboť Zeus představuje člověka, jenž je povznesen sám nad sebou), nacházíme v římských právních normách něco z člověka, jenž se povznese sám nad sebe (neboť Říman klade větší váhu na to, že je římským občanem, než osobním člověkem). Tak se v naší době setkáváme s člověkem, jenž využívá ducha k tomu, aby uspokojil své materiální potřeby.
Neboť je otázkou, k jakému účelu slouží všechny tyto stroje, lodě, železnice, všechny komplikované vynálezy? Dávný Chaldejec uspokojoval kdysi tím nejprostším způsobem potřebu potravy. Dnes vynakládáme nesmírnou moudrost na to, abychom utišili hlad a žízeň. V této skutečnosti nesmíme sami sebe klamat! Moudrost, kterou takto používáme, sestoupila do hmoty, hluboko pod svoji úroveň. Bylo nutné, aby vše, co člověk dříve přinášel z duchovna, sestoupilo pod svoji vlastní úroveň – a toto aby pak opět našlo možnost vzestupu.
Tím se však také našemu věku dostává jeho vlastní úlohy. V dřívějším člověku proudila krev, která ho poutala s jeho kmenem. Dnes se láska, která plynula ještě v dávné krvi, stále více rozděluje. Na její místo musí vstoupit láska, která je duchovního rázu; pak můžeme opět vystoupit k duchovnu. To, že jsme vystoupili z duchovna, má své dobré důvody, neboť bylo nutné, aby lidé prožili tento sestup a poté aby vlastní silou našli opět cestu vzhůru k duchovnosti. Posláním theosofického hnutí je ukázat lidstvu tuto cestu.
Sledovali jsme cestu lidstva, až do doby, ve které sami žijeme. Ukážeme si, jak se tato doba bude dále vyvíjet a jak člověk, jenž prožívá zasvěcení, může již dnes o jistý stupeň lidstvo předejít na cestě svého poznání a své moudrosti.

XIII.
Budoucí vývoj člověka

Je naší povinností, abychom promluvili o postupu lidského vývoje v budoucnosti a o tom, co nazýváme zasvěcení – jak člověk, předcházející ostatní lidstvo, prožívá stupně života, které lidé budou prožívat teprve v budoucnu.
Zabýváme‑li se nejprve první otázkou, může se nám zdát buď troufalé, že chceme mluvit o budoucnosti, anebo též nemožné, abychom si mohli vytvořit obraz o budoucnosti. Nicméně – budeme‑li o věci přemítat – shledáme, že otázka (můžeme‑li vědět něco o budoucnu) není přece jen tak zcela neoprávněná. Stačí nám, když porovnáme tyto skutečnosti s tím, co nám obyčejný badatel (např. badatel přírodní) může sdělit o budoucnosti.
Může nám přesně říci, že smísíme‑li za jistých podmínek kyslík, vodík a síru, vznikne vždy kyselina sírová. Lze přesně říci, co se stane, zachytíme‑li zrcadlem paprsky. A svými metodami proniká mnohem dále do skutečností vnějšího života; např. lze předpovídat zatmění Měsíce a Slunce na libovolně dlouhou dobu předem. Jak je to možné? Je to možné potud, pokud známe zákony fyzického života. Zná‑li kdo duchovní zákony života, může na základě těchto zákonů rovněž říci, co v budoucnu musí nastat.
Je tu ale otázka, která obvykle na člověka působí tísnivým dojmem. Dospíváme snadno k mínění, že je v rozporu se svobodou, s jednáním, které člověk sám chce – víme‑li předem, co se stane. I toto je nesprávný pocit. Smísíme‑li síru, vodík a kyslík za jistých podmínek, vznikne kyselina sírová, což je podmíněno zákonitostmi tohoto mísení. Závisí však na naší vůli, zda‑li tak učiníme; tak je tomu i s průběhem duchovního vývoje lidstva.
Co se stane, učiní člověk z naprosto svobodné vůle. Čím výše se člověk vyvine, tím bude svobodnější. Nesmíme si také myslet, že již nyní je člověku určeno to, co bude činit v budoucnu, poněvadž to může předvídat.
Většina lidí ovšem této otázce správně nerozumí, protože tato skutečně náleží k nejobtížnějším. Od pradávných dob se filosofové trápili otázkou lidské svobody a zákonitým předurčováním jevů. Téměř vše, co bylo v tomto oboru napsáno, je naprosto nedostatečné, neboť lidé obvykle neumí rozeznávat mezi tím, co lze vidět předem a co je určeno předem. 
Pokud se týká vidění něčeho předem, je to podobné, jako když se díváme na vzdálené body v prostoru. Díváme‑li se na vzdálený bod v prostoru, např. na roh ulice a vidíme‑li, jak jeden člověk druhého obdaruje, způsobili jsme toto jednání? Tím, že tento děj vidíme, dali jsme k němu nějak podnět? Nikoli. Vidíme jen, že někdo vykoná určitý čin, přičemž toto pozorování nemělo na jeho jednání vliv. Co se týká času – je tomu obdobně, jenže toto lidé neumí pochopit. 
Dejme tomu, že se po několika tisíciletích znovu vtělíme. Vykonáme něco ze svobodné vůle. Je to podobný příklad, jako když jeden člověk obdaruje druhého. Jasnovidec za jistých okolností zří, co se bude dít v budoucnu a tento budoucí děj je právě tak málo určen dnešním okamžikem, jak málo je děj obdarování ovlivněn z jiného místa prostoru, z něhož jsme tento děj zřeli.
 Praví se často: vidíme‑li, že se něco stane, je to vlastně přece již předem určeno! Avšak potom zaměňujeme budoucnost s přítomností. Nemohli bychom nic vidět předem do budoucna, kdyby tato skutečnost byla již určena. Nevidíme přece něco, co tu již je, nýbrž něco, co teprve přijde! Je nutné, abychom jasně chápali tento pojem vidění budoucnosti. Je nutné, abychom vidění cvičili a pěstovali v trpělivé meditaci; jen tehdy nalezneme možnost správného pochopení této skutečnosti.

Po těchto úvodních slovech chceme nyní promluvit o některých okolnostech, které lze říci o vývoji lidstva do budoucna. Dospěli jsme k době, kdy lidstvo sestoupilo nejhlouběji do hmoty, kdy své duchovní síly využívá ke konstrukci a výrobě nářadí a strojů, které slouží osobnímu životu. S tím je spojeno stále více postupující zhutňování (zhmotňování) lidstva a Země vůbec. Viděli jsme, že to, co je dnes nejhustším prvkem a co nazýváme nerostnou říší, vzniklo teprve kdysi v určitém okamžiku našeho vývoje.
Teprve tím člověk vstoupil do svého nynějšího pozemského vývoje. Ruku v ruce s touto skutečností postupovaly jednopohlavnost a jiné jevy. Tehdy, když člověk ještě nevstoupil do tohoto fyzického vývoje, v němž existovala nerostná říše, měl sám ještě mnohem jemnější a tvárnější podobu. Abychom si o tomto stavu učinili představu, uveďme jen, jak v těchto dávných dobách, kdy ještě nebylo dvojpohlavnosti, probíhalo rozmnožování lidstva. Tehdy ještě jednopohlavní člověk, jehož tělesnost byla řídká a jemná, plodil jinou bytost sám ze sebe. Nedělo se to však dnešním způsobem, nýbrž asi tak, jako když ve spiritistických sezeních z média vystupuje éterné tělo nějaké jiné bytosti. Tato materializace ze sebe sama nám podává přibližný obraz toho, jak se lidstvo v dávných dobách rozmnožovalo. Lidská bytost, která byla zralá, aby pokračovala sama ve svém vlastním vývoji, byla jistým způsobem vyloučena z mateřské bytosti.
Tak vidíme, že spolu se zhuštěním podstaty člověka v kosmu je spojeno jeho sestupování do materiálního světa. S tím je spojen vývoj jiné síly, která by se bez tohoto sestupu nemohla vůbec vyvinout – a tou je egoismus. Egoismus má dobrou a zlou stránku. Je základem lidské samostatnosti a svobody. Avšak jeho rub je důvodem všeho špatného a všeho zla vůbec.
Aby se však člověk mohl naučit konat dobro ze svobodné vůle, bylo nutné, aby prošel touto silou egoismu. Silami, které ho dříve vedly, by byl nutně nabádán vždy jen k dobru. Avšak bylo nutné, aby nabyl možnosti jít sám vlastní cestou. Právě tak jako sestoupil, musí nyní opět vystoupit do duchovnosti. A jako je tento sestup spojen se vzrůstem egoismu, tak je vzestup závislý na vzrůstající nesobeckosti a pocitu sympatie mezi lidmi.
Lidstvo se vyvíjelo různými věky (viz přehled na konci knihy); nejprve v dávném indickém, pak v perském, potom v egyptsko‑chaldejsko‑babylonském, v řecko‑latinském, až do našeho dnešního pátého věku (epochy). Potom bude následovat věk šestý. Tím, že lidský vývoj postupuje tímto směrem, pracuje také zároveň na tom, aby překonal princip, jenž nabyl největší účinnosti, když se v určitém místě fyzického mozku připojilo éterné tělo (jak jsem uvedl v předešlé rozpravě). To byla doba, kdy lidstvo upadlo do nejhlubšího egoismu.
V dřívějším vývoji byl člověk také egoistický, avšak jiným způsobem. Tento egoismus, který proniká hluboce naši duši (jak můžeme pozorovat dnes), zcela souvisí s vytvořením materialistického smýšlení; duchovní věk bude znamenat překonání tohoto egoismu. Proto křesťanství a všechny směry, které pěstovaly skutečně náboženský život, vědomě pracovaly na tom, aby byly prolomeny dávné pokrevní svazky. Křesťanství proneslo radikální větu: „Kdo neopustí otce, matku, ženu, dítě, bratra, sestru, ten se nemůže stát mým učedníkem.“ Tato slova nepoukazují k ničemu jinému, než že na místo všech pokrevních svazků musí (mezi duše, mezi jednotlivé lidi) vstoupit duchovní svazek.

Nabízí se nyní otázka: Jakými cestami dosáhne lidstvo duchovnosti, tj. překonání materialismu a zároveň toho, co nazýváme sbratřením, vytvořením všeobecné lidské lásky? Mohli bychom nyní nabýt dojmu, že je zapotřebí, abychom s největší vážností zdůrazňovali všeobecnou lidskou lásku a že se tato lidská láska musí již brzo dostavit, anebo – že je nutné zakládat sdružení, která si učiní za cíl pěstovat všeobecnou lásku mezi lidmi.
Okultismus není nikdy tohoto názoru. Naopak, čím více člověk mluví o všeobecné bratrskosti a lidství v tom smyslu, že se těmito hesly opájí, tím egoističtějšími se lidé stávají. Neboť právě tak, jako je smyslová rozkoš, je i rozkoš duševní. Dokonce je rafinovanou rozkoší říkat: „Chci se mravností stále více a více povznášet!“ Je to v podstatě myšlenka, která nezpůsobuje obvyklý egoismus, ale egoismus rafinovaný!
Lásce a soucitu dáváme v průběhu lidského vývoje vznikat nikoli tím, že je zdůrazňujeme; lidstvo však bude vedeno k bratrství spíše něčím jiným – a tím je samo duchovní poznání. Není tedy jiného prostředku, abychom přivodili všeobecné sbratření, než že ve světě šíříme okultní poznání! I kdyby se o lásce a o lidském sbratření mluvilo sebe víc, i kdyby se zakládalo na tisíce sdružení, nepovedou k cíli, ke kterému mají vést, byť by byla sebelépe míněna. Záleží na tom činit to, co je správné – a vědět, jak je nutno toto bratrství založit. Jen ti lidé, kteří žijí ve společné, pro všechny lidi platné okultní pravdě, se v jedné pravdě také spojí.
Jako Slunce spojuje květiny, které se k němu obracejí, z nichž každá je přece individualitou, tak musí být pravda, o kterou všichni usilujeme, jednotnou (jednotící). Pak se na této cestě shledají všichni lidé. Lidé musí nejprve energicky pracovat a usilovat o pravdu, pak teprve mohou žít pospolu harmonickým způsobem!
Lze namítnout: „O pravdu usilují přece všichni, jsou na ni však různá hlediska a tudíž se vyskytují spory a různice.“ Toto je však poznání pravdy, které nejde dostatečně do hloubky. Nesmíme se odvolávat na to, že mohou být různá hlediska pravdy. Je nutné učinit zkušenost, že existuje pouze jedna jediná pravda! Ta nezávisí na hlasování lidu, nýbrž je pravdivou sama o sobě. Můžeme snad hlasovat o tom, že součet tří vnitřních úhlů v trojúhelníku je roven 180ti stupňům?
Je lhostejné, zda to miliony lidí připustí – či ani jeden; jestliže jsme poznali tuto pravdu, pak pro nás platí a je pro nás pravdivou! V pravdě není demokracie! (O pravdě se nedá hlasovat.) Kdo s tímto názorem nesouhlasí, ten zatím ještě nepronikl dost daleko k pravdě a odtud pochází veškerý spor o pravdu.
Lze opět namítnout: „Ano, avšak o okultních skutečnostech tvrdí jeden to a druhý ono!“ Tak tomu však není, jde‑li o skutečný okultismus. Je tomu tak, jako při materialistických věcech; zde jeden také tvrdí to a druhý zase ono, avšak pak se jedno z toho ukáže být falešné. Přesně tak je tomu ve skutečném okultismu; jenže často se vyskytuje nepřístojnost v tom, že o okultních věcech se usuzuje (soudí) dříve, než člověk něčemu z nich rozumí.
Toto je cíl, k němuž spěje šestý věk poatlantského lidstva: popularizování okultních pravd v nejširším okruhu. To je posláním tohoto věku! Společnost, jež se duchovně sdružuje, má úkol vnášet okultní pravdy všude do života a tam je bezprostředně prakticky upotřebit (což chybí právě našemu věku). Pohlédněme jen, jak náš věk hledá a jak nikdo nemůže to, co je správné, najít.
Vyskytuje se nesčíslně otázek: otázka výchovy, ženská otázka, lékařská, sociální, otázka výživy apod. A lidé bádají učeně o těchto otázkách, píší četná učená pojednání a knihy, každý mluví o věci ze svého stanoviska, aniž by chtěl studovat to, co je ústředním prvkem – okultní pravdu. Nejde o to, vědět něco abstraktně o theosofických pravdách, nýbrž vnášet je bezprostředně do života, studovat sociální otázky, otázky výchovy aj. – Ano, celý lidský život vůbec – ze stanoviska skutečné okultní moudrosti.
„Avšak pak by přece bylo nutné, abychom nejdříve poznali nejvyšší moudrost,“ mohl by někdo namítnout. Tento názor vychází z omylu, jako bychom vždy skutečně byli nuceni poznat to, čeho v životě užíváme. To však není nutné. Poznání nejvyšších životních zásad přichází často mnohem později, než jsme jich použili. Kdyby lidstvo chtělo čekat se zažíváním, než by poznalo zákony zažívání, pak by nebyl možný vývoj lidstva.
Stejně tak nemáme zapotřebí poznat všechny theosofické (duchovně‑vědecké) pravdy, abychom mohli dát theosofii (duchovní vědě) vplynout do denního života. Toto je právě způsob, kterým chce rosekruciánská metoda pojednávat o theosofii. Méně abstrakce, a o to více uvažovat o denních otázkách života! Nezáleží na tom, že pravíme: Theosofie je theosofií (tj. duchovní vědou), – nýbrž na tom, co z ní učiníme v bezprostředním životě.
Domníváte se snad, že dítě zná všechna mluvnická pravidla řeči, když se naučilo mluvit? Nejdříve se učí mluvit a pak teprve mluvnici. Proto musíme klást důraz na to, aby člověk přistoupil pomocí duchovních nauk k tomu, co jej bezprostředně obklopuje dříve, než se zabývá tím, co lze najít v nejvyšších světech, co podává vědomosti o astrálním a dévachanickém světě.
Neboť jen tak chápeme to, co se děje v našem okolí, do kterého musíme sami zasahovat. Proto je konkrétním úkolem opět spojit lidstvo – mezi kterým zejí propasti, lidstvo, které je vytrženo z dávných pokrevních a kmenových svazků – sjednocující okultní duchovní moudrostí. A tím, že se vyvineme z páté do šesté a dále do sedmé epochy, bude stále více pomíjet dávná spojitost kmenových a krevních svazků. Lidstvo se mísí a seskupuje z hlediska duchovního.
Bylo by nepřístojností mluvit v theosofii o rasách tak, jako by měly trvat navždy. Pojem rasy ztratí již pro nejbližší budoucnost – čímž jsou ovšem míněny miliony roků – svůj smysl. Věčné mluvení o tom, že se stále ve světě vyvíjelo sedm a sedm ras, je rozšířený spekulativní názor, který platí pro náš věk směrem nazpět i dopředu; v okultismu jasnovidným bádáním dán nebyl!
Jak všechno vzniká, tak vznikly i rasy a jako vše zaniká, tak i rasy zaniknou. Ti, kteří vždy mluvili jen o rasách (což je pouhá pohodlnost), budou nuceni zvykat si činit své pojmy pružnějšími! Pohlédneme‑li do budoucna, pak pojmy, které jsme používali v minulosti nebo v přítomnosti, již nebudou platit. Hlavní věcí je, aby člověk to, co jednou označil krásným pojmem, nepokládal za věčnou moudrost. V duchovně vědecké moudrosti si musíme zvykat činit pojmy pružnými a poznat, že pojmy se mění; to bude pokrokem.
Tuto možnost přejít od pevných, ztrnulých pojmů k pojmům pružným, tuto možnost přechodu od dogmatu k pohyblivému, tvárlivému pojmu, tento život sám – to je nutno vypěstovat v těch lidech, kteří chtějí být nositeli budoucna. Neboť jak se mění doby, tak se musí měnit i naše pojmy, chceme‑li tyto doby chápat.
Nyní lidská duše žije v těle, které jasně vnímá svými smysly. Jak vzniklo toto tělo? V dřívějších dobách bylo odlišné – ba pro naše dnešní materiální nazírání dokonce velmi (směšně) odlišné – než do něho sestoupila duše. Člověk se vyvinul do dnešní podoby tím, že duše sama pracovala na těle během všech svých vtělení. O tom si můžeme učinit pojem (a současně i představu), uvážíme‑li, co zbylo člověku v dnešní materialistické době z možnosti pracovat na svém těle.
Práce, kterou člověk může konat na svém hutném fyzickém těle, je poměrně nepatrná, ale přesto ji koná. Povšimněme si, jak dočasně pracujeme na svém těle (jak ho ovlivňujeme). Například něco nám způsobí leknutí nebo úzkost; pocity úzkosti a strachu způsobí, že zbledneme. Rovněž stud mění naše fyzické vzezření. To opět přejde, avšak můžeme pozorovat, jak tento děj postupuje. Něco působí na duši, takže se účinek přenáší na krev a touto oklikou na fyzické tělo, na naše bezprostřední vzezření.
Avšak účinek může být ještě intenzivnější. Ti, kteří vedou duchovní život, mají v rukou mocný prostředek vytvořit ve své fyziognomii otisk svého duchovního tvoření. Můžeme poznat, zda člověk žil buď bezmyšlenkovitě, anebo se naplňoval myšlenkami. Tak stále ještě člověk pracuje na svém zevním projevu a kdo ušlechtile smýšlí, u toho se takovéto smýšlení projevuje v ušlechtilých pohybech. To jsou jen nepatrné zbytky práce člověka na sobě samém, která trvala po miliony let. V dřívějších dobách byl člověk zcela ovlivněn světem obrazů, který byl projevem duchovního světa, kdežto dnes můžeme sotva svou krev vehnat do tváře a opět ji nechat zmizet.
Člověk mohl mnohem větší měrou tvořivým způsobem pracovat na svém organismu, poněvadž jeho tělo bylo navíc ještě měkčí. Kdysi existovala doba, kdy bylo možné nejen napřáhnout ruku a ukázat prstem, nýbrž také bylo možné vyslat do své ruky vůli. A tehdy bylo možné ruku formovat tak, že se prsty daly natáhnout – jako jakési chapadlo či tykadlo – schopné prodloužení a opětovného zatažení.
Kdysi existovala doba, kdy ani nohy nebyly ještě pevné a člověk je mohl podle potřeby prodloužit. Takto si člověk vytvářel tělo pomocí obrazů, které přijímal z okolního světa. Dnes, v nynější materialistické době, je toto přetváření nejpomalejší, jak si lze jen představit, avšak v budoucnu se bude stále více a více zrychlovat. V budoucnu bude člověk získávat čím dál větší vliv na svoji fyzickou tělesnost. Když pozorujeme podstatu zasvěcení uvidíme, jak si člověk tento vliv získá; i když toho nemůže dosáhnout v jediném životě, bude moci přece učinit mnoho pro nejbližší vtělení.
Člověk si tedy sám přivodí budoucí podobu svého těla. Kráčí vstříc své budoucnosti tím, že se bude stávat ve své tělesnosti stále měkčím, a to tím, že se odloučí od tvrdých částí. Přijde jednou doba, kdy člověk (jako v minulých dobách) bude žít doslova nad svými pozemskými částmi. Na tento stav, jenž lze srovnat s dnešním stavem spánku, bude navazovat stav jiný, ve kterém člověk bude moci libovolně ze svého fyzického těla vysunout tělo éterné.
Hustší část lidské bytosti bude zde dole na Zemi a člověk ji bude používat zvenčí pouze jako nástroje. Člověk již nebude nosit své tělo tak, že by v něm bydlel, nýbrž bude se nad ním vznášet a sám se ve své podstatě stane jemnějším a řidším. To nám dnes může připadat jako fantastická myšlenka, avšak lze to s jistotou tvrdit na základě duchovních zákonů, právě tak jako lze pro budoucnost vypočítat zatmění Slunce a Měsíce na základě astronomických zákonů.
Tvůrčím způsobem člověk ovlivní zejména plodivou sílu. Mnozí lidé si nemohou představit, že by se člověk mohl rozmnožovat jiným způsobem, než je tomu dnes. Avšak tento způsob rozmnožování se změní; vše, co nazýváme rozmnožovací funkcí a co je v souvislosti s tímto pudem, přejde v budoucnu do jiného ústrojí. Ústrojím, které se již dnes připravuje k tomu, aby se stalo rozmnožovacím orgánem, je lidský hrtan.
Dnes může hrtan dát vznik pouze záchvěvům vzduchu, může vzduchem sdělovat pouze to, co je v slově, takže vibrace odpovídají slovu. Později bude z tohoto hrtanu vznikat nejen slovo v jeho rytmu, nýbrž toto slovo bude prozářeno člověkem a bude proniknuto samotnou hmotou. Jako se dnes slovo stává vzduchovou vlnou, tak bude z hrtanu v budoucnu vycházet nejvnitřnější podstata člověka, jeho vlastní obraz (představa). Člověk pak bude vznikat z člověka, člověk pak bude vyslovovat člověka. Zrození nového člověka tedy v budoucnu nastane tak, že bude vysloven jiným člověkem.
Takové věci nám objasní určitým způsobem jevy, které žijí v našem okolí a které nám žádná přírodní věda nemůže vysvětlit. Přetvořený rozmnožovací pud, který se stane opět bezpohlavním, převezme pak funkci starého rozmnožování. Proto nastává v mužském organismu, dospívá‑li člověk k pohlavní zralosti, přetváření hrtanu, a hlas se stává hlubším. Tyto okolnosti nám ukazují na souvislost věcí. Okultismus nám objasňuje skutečnosti života a vnáší světlo do jevů, pro které nám žádná materialistická věda nemůže poskytnout vysvětlení.
Jako bude přetvořeno hrtanové ústrojí, tak se jednou přemění i lidské srdce, které je ústrojím, jež nejtěsněji souvisí s oběhem krve. Dnešní věda se domnívá, že srdce je jakousi pumpou; to je však fantastická a groteskní představa. Okultismus nikdy nevyslovoval taková fantastická tvrzení, jako dnešní materialismus. Hybnou silou krve jsou city duše – duše pohání krev a srdce se pohybuje, poněvadž krev jej pohání. Právě opak toho, co praví materialistická věda, je pravdou. Jenže člověk dnes ještě nemůže ovládat libovolně své srdce; má‑li člověk úzkost, tluče jeho srdce rychleji, poněvadž cit působí na krev a tato urychluje pohyb srdce.
Co dnes člověk pociťuje nechtěně, dostane později na vyšším stupni vývoje do své moci; později bude vlastní vůlí pohánět svoji krev a bude pohybovat vlastním srdcem tak, jak to činí dnes se svaly svých rukou. Srdce se svojí zvláštní konstrukcí je pro dnešní vědu „kříž“ (těžký případ). Srdce má příčně pruhovaná svalová vlákna, která lze nalézt jen u svalů, jimiž můžeme libovolně pohybovat. Proč? Poněvadž srdce ještě dnes není na konci svého vývoje, nýbrž je ústrojím budoucna, poněvadž se stane svalem, jímž bude člověk pohybovat podle své libovůle. Proto se v jeho stavbě již dnes ukazují vlohy k takové činnosti.
Vše, co se děje v lidské duši, ovlivňuje stavbu lidského těla. Představíme‑li si dnes člověka, jenž by byl schopen vyslovením slova vytvořit sobě podobnou bytost, jehož srdce se stalo svalem, kterým může libovolně pohybovat a jenž by ještě přetvořil i jiná ústrojí, pak máme vizi budoucnosti lidského pokolení v planetárním vtělení, jež bude následovat po naší Zemi.
Na naší Zemi dospěje lidstvo pouze tak daleko, jak daleko může dospět, je‑li ovlivňováno nerostnou říší. Tato nerostná říše, přestože vznikla jako poslední, ve své dnešní formě zanikne jako první. Člověk nebude z nerostných substancí vytvářet své tělo, tak jako dnes. Příští lidské tělo bude včleňovat do své podstaty pouze rostlinné substance. Vše to, co je dnes v člověku nerostné, zmizí.
Abychom uvedli příklad: Dnes člověk vyplivuje obyčejnou slinu, která je nerostným produktem. Nyní je fyzické tělo člověka souhrnem vzájemného působení a vzájemného pronikání nerostných dějů. Až člověk dokoná svůj nerostný vývoj, nebude pak vyplivovat nerostné sliny, nýbrž látky rostlinného charakteru; je možné říci, že člověk bude doslova plivat květiny. Žlázy již nebudou vylučovat nerostné látky, nýbrž rostlinné. Tím pak bude říše nerostná překonána a člověk se opět vyvine k rostlinnému bytí. Člověk přejde svým životem do doby „jupiterské“ tím, že vyloučí vše nerostné a přejde k rostlinnému tvoření.
Potom začne tvořit zvířata, která však budou jiná než dnes. Až jeho srdce bude tak daleko, že bude moci působit tvořivě, pak bude tvořit ve světě zvířat tak, jako dnes tvoří v říši nerostné; pak nastane stav „Venuše“. Až si bude moci vytvořit bytosti sobě podobné tím, že bude vyslovovat svůj vlastní obraz, pak je smysl našeho vývoje dokončen a tím naplněn výrok: „... stvořil Bůh člověka k obrazu svému...“

Jen tím, že člověk bude brát zřetel na to, že duše přetváří fyzické tělo, změní se skutečně lidské pokolení. Jen myšlením, které působí v okultním, duchovním smyslu – nastane to, co jsme popsali jako přetvoření srdce a hrtanu.
Jakým způsobem dnes lidstvo myslí, takovým se v budoucnu stane. Lidstvo, které myslí materialisticky, dá v budoucnu vznik hrůzným bytostem. Lidstvo, jež myslí duchovní myšlenky, bude působit přetvářejícím způsobem na budoucí organismus tak, že dá vznik krásným lidským tělům.
Ještě neskončilo působení materialistického myšlení. Setkáváme se dnes s dvěma proudy: s jedním velkým – materialistickým, který naplňuje celou Zemi; a s druhým malým – duchovním, jenž se omezuje na málo lidí.
Je nutné rozlišovat mezi vývojem duší a vývojem ras. Nemysleme si však, že vyvinou‑li se rasy do legrační podoby, že i duše učiní totéž. Všechny materialisticky myslící duše pracují na tom, aby daly vzniknout zlým rasám. Duchovní práce působí tak, že bude vznikat rasa dobrá. Jako lidstvo dalo vznik tomu, co se v úpadkové formě vytvořilo jako zvířata, rostliny a nerosty, tak se odštěpí určitý díl a vytvoří zlou část lidstva. 
V těle, které se zatím stane měkkým, dojde i zevně k projevu zlého charakteru duše. Jako se nám dnes zdají groteskní starší stavy, které sestoupily do tvarů opic, tak tomu bude s materialistickými rasami, které zůstanou na stanovisku zla a zalidní Zemi jako zlé rasy. Záleží plně na lidstvu, zda některá duše bude chtít buď zůstat v rase zlé, nebo vystoupit duchovní kulturou k rase dobré.
To jsou skutečnosti, které musíme znát, chceme‑li si pomocí skutečného poznání zařídit svůj život do budoucna. Jinak kráčíme světem se zavázanýma očima, neboť v lidstvu pracují síly, které je nutno poznat a kterých je nutno dbát. Ten, kdo se neobeznámí se silami, které se kloní na tu či onu stranu (zlou či dobrou), ten opomene svoji povinnost vůči lidství!
Poznání za účelem pouhého samotného poznání by bylo egoismem. Kdo chce poznávat jen proto, aby mohl nazírat do vyšších světů, ten si počíná egoisticky. Kdo však toto poznání chce vnášet do bezprostřední praxe denního života, ten pracuje na dalším postupu příštího lidského vývoje. Je mimořádně důležité abychom se učili to, co poznáváme jako theosofickou teorii, stále víc a více uvádět do praxe. Vidíme tedy, že duchovní hnutí má zcela určitý cíl, a to – aby předem vytvářelo příští lidstvo. Tohoto cíle nelze dosáhnout jinak, než že přijmeme duchovní okultní moudrost.
Takto přemýšlí člověk, jenž chápe theosofii jako velký úkol lidstva. Dává si ji do souvislosti s vývojem a pokládá ji nikoli za choutku (rozmar), nýbrž za povinnost, která mu vzniká. Čím více budeme tuto skutečnost uznávat (na základě vlastního svobodného poznání), tím rychleji se přiblížíme budoucímu vytvoření lidstva v šestém věku. Jako tehdy v dávné Atlantidě (v blízkosti dnešního Irska) se nejpokročilejší lidé stěhovali na východ, aby založili nové kultury, tak máme nyní úlohu pracovat na přípravě velkého okamžiku v šestém věku, kdy lidstvo prožije veliký duchovní vzestup.
Musíme se pokusit dostat se opět z materialismu. Duchovní společnosti by měly myslet na to, aby převzaly takovouto vůdčí úlohu mezi lidstvem – nikoli z neskromnosti a pýchy, nýbrž z povinnosti. Určitá skupina lidí musí postupovat společně, aby připravila budoucnost. Tento společný postup však nesmíme chápat místně. Všechny pojmy místa zde ztrácí svůj smysl, neboť již nejde o kmenové příbuzenství, nýbrž záleží na tom, aby se lidé na celé Zemi duchovně sdružili za účelem vytvoření pozitivní budoucnosti.
Proto tehdy před 400 lety, když náš věk směřoval do nejhlubšího materialismu, zdůrazňovalo rosekruciánské bratrstvo onu praktickou theosofii, která chce dát poučení o všech otázkách denního života.
Zde se tedy setkáváme se vzestupným vývojem v protikladu k sestupnému. Jako staré poznání působí rozkladným způsobem (viz Mauthnerovu „Kritiku řeči“), tak duchovní směr hledá sjednocující pouto duchovní moudrosti. Odtud pochází škola nového zasvěcení, která přímo počítá s tím, že je nutno vést lidstvo do nového časového cyklu. Tak souvisí princip lidského vývoje s pojmem zasvěcení.

XIV.
Podstata zasvěcení 

V této rozpravě promluvíme o principu zasvěcení, čili o esoterním učení. Chceme promluvit o metodách obou nauk, jež berou v úvahu především skutečnosti o vývoji lidstva, jak zde byly vyloženy. Je nutné, abychom si ujasnili, že pravdu nalézáme i tak, že se přeneseme nazpět do dřívějších vývojových stavů lidstva.
Bylo řečeno, že lidé v dávné Atlantidě mohli ze všeho, co je obklopovalo, čerpat moudrost. Čím dále jdeme zpátky do pradávné minulosti, tím více se setkáváme se stavy vědomí, jimiž lidé nabývali možnosti vnímat tvůrčí síly pronikající svět a duchovní bytosti, které nás obklopují. Vše, co nás obklopuje, vzniklo za pomoci těchto tvůrčích bytostí a „vnímat“ je znamená totéž, co „poznávat“. (Zde se hovoří o tom, že vnímání je poznávání v oblasti citové, pocitové, např. v‑ní‑máme /v duši cítivé/ pocit libosti či nelibosti. Druhá věc pak je uvažujícím rozumem – logicky – poznat tento jev.)
Když se lidstvo vyvinulo až k dnešnímu stavu našeho vědomí (vlastně teprve až za naší páté /středoevropské; germánsko‑slovanské/ poatlantské epochy), pocítilo opět v duši touhu vniknout znovu do duchovních oblastí. Řekl jsem, jak u starého indického národa původně žila ona hluboká touha poznat samotné duchovno za vším, co nás ve světě obklopuje a jak u tohoto národa vzniklo nazírání, že vše, co nás obklopuje je snem, iluzí. Naším jediným úkolem je proniknout k dávné moudrosti, která tvořivě působila ve starých dobách.
Žáci dávných rišiů (mudrců) usilovali, aby nastoupili cestu jógy, která by je přivedla k nazírání do oblastí, ze kterých sami sestoupili. Usilovali opustit máju a vystoupit vzhůru do duchovních oblastí. To je jedna cesta, kterou může člověk nastoupit.
Nejnovější cesta, která existuje, aby lidstvo mohlo vystoupit k moudrosti, je cesta rosekruciánská (dnes se vlastně první stupeň této cesty nabízí nejširší veřejnosti ve formě anthroposofie). Tato cesta ukazuje člověku nejen do minulosti, nýbrž i do budoucnosti, do oněch stavů, které bude člověk prožívat. Člověku se dostává poučení, aby určitými metodami sám ze sebe vyvinul moudrost, jež je v něm skryta jako vloha.
To je cesta, kterou vytyčil zakladatel esoterního rosekruciánského hnutí, zevně nazývaný Christian Rosenkreutz. Není to cesta protikřesťanská, nýbrž cesta křesťanská, upravená však pro moderní poměry, která leží mezi vlastní cestou křesťanskou a mezi cestou jógy.
Tato cesta se částečně připravovala již dlouho před vznikem křesťanství. Dostalo se jí zvláštní podoby oním velkým zasvěcencem, který jako Dionýsios Areopagités v esoterní škole Pavla Athénského založil výuku, ze které vzešla všechna pozdější moudrost a vzdělanost.
Cesty obou těchto esoterních nauk jsou povýtce schůdné i pro západní země. Vše, co souvisí s naší kulturou a s naším životem, který vedeme a který musíme vést, to vše je povýšeno na princip zasvěcení křesťanským a rosekruciánským učením. Čistě křesťanská cesta je pro dnešního člověka poněkud obtížná; proto byla pro dnešního člověka, jenž musí žít v přítomné době, zavedena rosekruciánská cesta.
Kdo chce jít čistě křesťanskou cestou uprostřed moderního života, musí mít možnost odpoutat se občas na jistou dobu od vnějšího života, aby potom opět (a o to intenzivněji) vstoupil do tohoto života. Rosekruciánskou cestou může však jít každý, kdo je činný v jakémkoli povolání a kterékoli sféře života.

Chceme nyní naznačit čistě křesťanskou cestu. 
Co do metody je předepsána v nejhlubší křesťanské knize – kterou však nejméně chápou právě zástupci křesťanské theologie – v Janově evangeliu; a co do obsahu v Apokalypse neboli v Janově Zjevení. Janovo evangelium je zvláštní knihou; je nutno ji žít, nikoli jen číst! A žít ji lze, když si uvědomíme, že to, co obsahuje, jsou předpisy pro vnitřní život a že je nutné, abychom je správným způsobem dodržovali.
Křesťanská cesta od svého učedníka žádá, aby Janovo evangelium pokládal za meditační spis. Základní předpoklad (který u rosekruciánského učení více nebo méně odpadá) je mít víru v osobnost Ježíše Krista. Je nutno chovat v sobě alespoň možnost víry, že tato nejvyšší individualita, tento vůdce duchů ohně z doby sluneční, se fyzicky vtělil jako Ježíš z Nazaretu; že nebyl jen pouhým prostým mužem z Nazaretu či individualitou, jakou byl Sokrates, Platón nebo Pythagoras.
Musíme nahlédnout základní odlišnost jeho osobnosti od všech jiných. Chceme‑li prožít čistě křesťanské učení, musíme v něm spatřovat božského člověka jedinečné přirozenosti, jinak nemáme správný základní pocit, jenž se objevuje, když duše procitá. Proto musíme mít možnost, abychom uvěřili prvním slovům z počátku Janova evangelia: „Na počátku bylo Slovo a Slovo bylo u Boha a Bůh byl Slovo,“ až ke slovům: „... a Slovo stalo se tělem a přebývalo mezi námi.“
Tedy táž duchovní bytost, která byla vládcem duchů ohně, která byla spojena s přetvářením naší Země a kterou nazýváme též „duchem Země“, ta přebývala skutečně mezi námi v tělesném obalu, ve fyzickém těle. Je nutné, abychom toto uznali! Nejsme‑li toho schopni, pak je lépe praktikovat jinou nauku.
Kdo však s tímto základním předpokladem každého rána po týdny a měsíce uvádí meditativně před svoji duši slova Janova evangelia, až k místu „... naplněného oddaností a pravdou...“ a to tak, že tato slova nejen chápe, nýbrž že v nich i žije, pro toho se stávají silou, která probouzí jeho duši. Neboť to nejsou jen pouhá slova, nýbrž budivé síly, které dávají vznikat v duši jiným silám. Pouze je nutné, aby žák měl trpělivost a tato slova si stále znovu a znovu, každý den, ve své duši uvědomoval; tímto pak probudí síly, které jsou nezbytné pro křesťanské zasvěcení a které vyvolávají zcela určité pocity.
Křesťanská cesta je spíše vnitřní, kdežto v rosekruciánském učení musíme zanítit city ve vnějším světě. Křesťanská cesta je cestou za pomoci vzbuzování určitých pocitů.
Je sedm stupňů citů, které musíme probudit. K tomu přistupují jiná cvičení, jež může dát pouze člověk člověku a jež jsou upravena podle jednotlivých charakterů. Je však nezbytné, abychom prožívali 13. kapitolu Janova evangelia tak, jak chci nyní vylíčit.

(1) Učitel praví žákovi: „Je nutné, abys v sobě vypěstoval určité city. Představ si, jak rostlina vyrůstá z půdy Země; je výše než nerostná půda Země, z níž rostlina vyrostla. Tato rostlina potřebuje půdu, tato rostlina (tedy něco vyššího) by nemohla žít bez něčeho nižšího. A kdyby rostlina mohla myslet, musela by Zemi říci: Jsem sice výše než ty, ale bez tebe nemohu existovat, – a musela by se k ní vděčně sklánět. Právě tak by muselo i zvíře učinit totéž vůči rostlině, neboť bez rostlin by nemohlo existovat a právě tak by musel činit člověk vůči zvířeti. Až člověk jednou vystoupí výš, musí si říci: Nikdy bych nemohl stanout na svém dnešním stupni, kdyby nebylo stupně nižšího, – a vděčně se musí sklánět k tomuto nižšímu stupni, neboť tento mu umožnil, že může existovat.“
Žádná bytost na světě by nemohla existovat bez bytostí nižších, jimž musí být zavázána díkem. Tak i Kristus, nejvyšší bytost našeho světa, by nebyla mohla existovat bez dvanácti apoštolů. A v 13. kapitole Janova evangelia je vylíčen mohutný cit, jak se Kristus, nejvyšší bytost, sklání k těmto dvanácti apoštolům a myje jim nohy.
Představíme‑li si nyní, jak se tento základní cit v duši člověka probouzí (žije‑li žák po týdny a měsíce v těchto úvahách a kontemplacích, které mu tento základní cit v duši prohlubují), jak vyšší má pohlížet vděčně dolů k nižšímu, umožňujícímu vyššímu jeho existenci, pak jsme probudili první základní cit a prožili jsme jej dostatečně v okamžiku, kdy se objevují určité příznaky – přesněji řečeno – určitý vnější příznak a vnitřní vize.
Vnějším příznakem je, že člověk cítí, jako by voda oblévala jeho nohy; ve vnitřním vidění zří sebe sama jako Krista, myjícího dvanácti apoštolům nohy. To je první stupeň – mytí nohou.
Ve 13. kapitole Janova evangelia je obsažena nejen historická událost, nýbrž událost, kterou může každý prožít. Vnějším symptomatickým výrazem (projevem) této události je, že člověk vystoupil daleko ve světě svých citů (v tomto světě svých citů by nemohl tak daleko vystoupit, aniž by se tento příznak neobjevil).
(2) Druhý stupeň – bičování – prožíváme, pohroužíme‑li se do této myšlenky: Jak ti bude, budou‑li na tebe dopadat ze všech stran bolesti a rány biče života? Musíš zůstat silný a vzpřímený proti všemu, co ti život působí – strasti, které musíš snést. To je druhý základní pocit, který musíme prožít. Vnějším pocitem pro tuto skutečnost je bolestivé chvění na všech místech těla; vnitřním výrazem je vize, ve které člověk zří, jak je bičován – a to zprvu ve snech, pak ve viděních.
(3) Třetí stupeň, který pak následuje, je korunování trnovou korunou. Zde je nutné po týdny a měsíce prožívat pocit: Jak ti bude, budeš‑li nucen snášet nejen strasti a bolesti života, nýbrž budeš‑li nucen snášet hanu a výsměch, kterou budou lidé zasypávat dokonce to nejsvětější v tobě – tvoji duchovní bytost?
A opět nesmí žák naříkat, nýbrž musí mu být jasné, že přes to vše je nutné, aby zůstal vzpřímen. Jeho vnitřní síla, kterou vyvine, mu musí umožnit, aby i přes výsměch a hanu zůstal pevně stát. I když hrozí cokoli zničit jeho duši, zůstává neochvějný. Tak ve vnitřní astrální vizi zří sebe sama s trnovou korunou a cítí vnější bolest na hlavě. To je znamením, že pokročil dosti daleko ve světě svých citů, aby směl učinit tuto zkušenost.
(4) Čtvrtým stupněm je ukřižování. Zde musí žák v sobě opět vyvinout určitý pocit. Dnes člověk ztotožňuje své tělo se svým „já“. Kdo chce prožít křesťanské zasvěcení, musí si zvykat, aby nesl své tělo světem tak, jako když neseme jakýkoli jiný předmět. Tělo se musí stát člověku cizím, musí je nést jako něco cizího.
Pokročil‑li člověk v tomto základním citu dost daleko, objeví se mu něco, co nazýváme zkouškou krve. Pokožka na určitých místech (na rukou, na nohou a na boku prsou) tak zčervená, že člověk si tímto může vyvolat představu Kristových ran. Je‑li člověk pomocí vřelosti citu schopen vyvinout v sobě zkoušku krve (což je vnějším příznakem), pak nastává i vnitřní astrální skutečnost, že člověk zří sebe samého, jak je ukřižován.
(5) Pátým stupněm je mystická smrt. Člověk se povznáší stále více k pocitu: Náležím do celého světa, jsem stejně tak málo samostatnou bytostí, jako prsty mé ruky. Cítí se být pohroužen do celého ostatního světa, jako by k němu náležel. Pak prožívá jako by se vše kolem něho zatemňovalo, jako by jej zahalovala černá temnota jako opona, která se kolem něj zhušťuje. V této době se žák křesťanského zasvěcení učí poznávat všechno utrpení, všechny bolesti, všechno zlo i veškeré neštěstí, jež lpí na každém stvoření. To vlastně znamená sestoupit do pekel, což musí prožít každý člověk. Pak nastává zážitek jako kdyby se roztrhla opona a člověk zří do duchovních světů. To nazýváme „roztržením opony“.
(6) Šestým stupněm je kladení do hrobu a zmrtvýchvstání. Je‑li člověk tak daleko, je nutné, aby si řekl: Již jsem si zvykl považovat své tělo za něco cizího, avšak nyní vnímám jako by mi vše na světě stálo tak blízko jako mé vlastní tělo, které je složeno právě z těchto látek okolního světa!
Pak je člověk pohřben v planetě Zemi. Tento stupeň je nutně spojen s novým životem, ve kterém se člověk cítí sjednocen s hlubinami duše naší planety, s duší Kristovou, která praví: „Kdo jí můj chléb, šlape mne nohama.“
(7) Sedmým stupněm je vstoupení na nebesa. Tento stupeň nelze popsat. Abychom cítili, co prožívá člověk jako toto vstoupení na nebesa, je nutné mít duši, která není odkázána na to, aby myslela pomocí fyzického mozku. Musí mít duši, která je schopna tento pocit prožít!
Projít s pokorou stavy naplněnými oddaností je podstatou křesťanského zasvěcení. Kdo projde s vážností tímto zasvěcením, ten prožije své zmrtvýchvstání v duchovních světech.

* * *
Toto však dnes každý nemůže prožít, a proto je nutné, aby zde existovala jistá metoda, která do vyšších světů vede jiným způsobem – a tou je metoda rosekruciánská.
Chci uvést sedm oddílů této cesty, které mají dát představu o tom, co takové učení obnáší. Mnohé z toho bylo již popsáno v časopisu „Lucifer‑Gnosis“; mnohé lze podat jen ústně od člověka k člověku.
Má sedm stupňů, které však nemusí následovat po sobě; záleží na žákově individualitě. Učitel zadá to, co se mu zdá pro žáka vhodné, ale musí k tomu přistoupit ještě mnoho jiného, co se však vymyká veřejné diskusi. Těchto sedm stupňů je:
1) Studium
2) Imaginativní poznání
3) Inspirované poznání neboli učení se okultnímu písmu
4) Příprava kamene mudrců
5) Shoda makrokosmu s mikrokosmem
6) Pohroužení se do makrokosmu
7) Božská blaženost
(1) Studium v rosekruciánském smyslu je schopnost pohroužit se do takového myšlenkového obsahu, který není vzatý z fyzické skutečnosti, nýbrž z vyšších světů – z toho, co nazýváme životem v čisté myšlence. To dnešní filosofové většinou popírají a tvrdí, že každé myšlení musí vykazovat alespoň určitý zbytek smyslového nazírání.
Tak tomu však není, neboť nikdo nemůže vidět např. skutečný kruh. Kruh lze vidět pouze v duchu; na tabuli vzniká nakreslením kruhu jen seskupení částeček křídy. K pojmu skutečného kruhu lze dospět jen tehdy, odhlédneme‑li od všech příkladů, od skutečnosti (tj. zobecníme‑li, abstrahujeme‑li). Tak je v matematice myšlení nadsmyslovou činností; avšak i při jiných skutečnostech světa se musíme učit myslet nadsmyslově. Takový způsob myšlení o podstatě člověka pěstovali odedávna zasvěcenci.
Rosekruciánská theosofie je též takovýmto nadsmyslovým poznáním a její studium, jak je pěstujeme, je prvním stupněm rosekruciánské průpravy. Nepřednáším theosofii z jiného důvodu, než z toho, že je prvním stupněm rosekruciánského zasvěcení. Lidé si často myslí, že není třeba mluvit o článcích lidské přirozenosti, o vývoji člověka nebo o různých vývojových planetárních stavech; nejraději by si osvojili krásné city – ale seriózně studovat theosofii nechtějí.
Avšak i kdybychom si osvojili sebekrásnější city, je nemožné jen s jejich pomocí vystoupit do vyšších světů. Rosekruciánská theosofie nechce pouze podnítit city, nýbrž mohutnými skutečnostmi duchovních světů umožnit citům, aby se rozezvučely samy. Rosekrucián pociťuje jako nedostatek studu, zasypává‑li někdo lidi citovými výlevy.
Vede je naopak k dějům, týkajícím se vývoje lidstva a předpokládá, že city pak povstanou samy. Rosekrucián dává před zraky posluchačů vznikat přetvářející se planetě ve vesmíru a prožije‑li duše tyto skutečnosti, pak musí být ve svých pocitech mocně dojata. Je jen planým mluvením, říká‑li někdo, že je nutno obracet se přímo na cítění; je to pouhá pohodlnost!
Rosekruciánská theosofie dává promlouvat opravdovým skutečnostem – a vplynou‑li pak tyto myšlenky do cítění, překonají je – a to je správná cesta. Jedině to, co může člověk cítit ze sebe samého, mu může poskytnout blaženost. Rosekrucián dává promlouvat kosmickým skutečnostem – a to je nejméně osobní způsob, jak hlásat theosofii.
Je zcela lhostejné, kdo před námi stojí, neboť nesmí nás uhranout osobnost (autorita), nýbrž to, co nám tato osobnost říká o skutečnostech světové tvorby (stvoření světa). Proto je v rosekruciánském učení odstraněno ono bezprostřední uctívání učitele, který uctívání nežádá a nemá ho ani zapotřebí. Chce promlouvat k žákovi o tom, co zde je i bez něj (bez učitele). Kdo chce vniknout do vyšších světů, musí si navyknout na myšlení, které dává vznikat jedné myšlence z druhé. Takové myšlení je podáno ve „Filosofii svobody“ a „Pravdě a vědě“ (autorem obou je R. Steiner).
Tyto knihy nejsou psány tak, že by bylo možné jednu myšlenku vzít a vložit na jiné místo. Jsou psány spíše tak, jako když vzniká organismus; právě tak vzniká jedna myšlenka z druhé. Tyto knihy nemají nic společného s tím, kdo je napsal. Autor se pouze poddal tomu, co v něm myšlenky samy vytvořily a jak se samy seskupily. Proto se ten, kdo chce jistým základním způsobem absolvovat studium, musí obeznámit alespoň s elementárními skutečnostmi theosofie samé, kdežto pro toho, kdo usiluje dostat se výš, je toto studium pohroužením se do myšlenkové stavby, která dává jedné myšlence vznikat z druhé.
(2) Druhým stupněm je imaginativní poznání, které se připojuje k tomu, co je člověku předáváno skrze myšlení při studiu. To je základ, který musí člověk později vypěstovat vlastním imaginativním poznáním. Ujasníme‑li si mnohé z toho, co bylo naznačeno v posledních rozpravách, pak např. v ozvěně pocítíme dozvuky dějů, které byly běžné na „Saturnu“.
Je možné, abychom vše kolem nás považovali za podobu vnitřní duchovnosti (duchovní bytosti). Lidé kráčejí po Zemi, která je jim konglomerátem skal a kamení, avšak člověk se musí učit chápat, že vše kolem něho je výrazem ducha Země. Jako je tělo oduševněno, právě tak je i naše zemská planeta vnějším výrazem pro ducha, který ji obývá. Poznávají‑li lidé Zemi jako člověka s tělem a s duší, teprve tehdy pochopí, co Goethe mínil slovy: „Vše pomíjivé je jen příměrem.“
Vidíme‑li po lidské tváři kanout slzy, nesmíme je zkoumat zákony fyziky (jak rychle či pomalu slza stéká), nýbrž tyto nám musí být výrazem pro vnitřní smutek duše, právě tak jako usměvavá tvář je výrazem vnitřní radosti duše.
Rosekruciánský žák se musí povznést až k tomu, aby – jde‑li po louce – viděl v každé květině vnější projev nějaké živoucí bytosti, výraz pro ducha nitra Země. Mnohé květiny mu připadají jako kanoucí slzy, jiné se mu jeví jako radost ducha Země. Každý kámen a každá rostlina jsou mu vnějším projevem, podobou ducha nitra Země, projevem jeho tvářnosti, která k němu promlouvá.
Bylo nutné, aby toto pociťovali žáci Grálu (v křesťanské mystice; zázračná miska s krví ukřižovaného Krista, ukrytá a střežená na hoře Monsalvatu) i žáci rosekruciánství. Říkali jim: „Pohleď na kalich květiny, jak jej ozařuje sluneční paprsek a budí čisté plodivé síly, které dřímají v květině. Proto se nazývá sluneční paprsek „kopím svaté lásky“. Pohlédni nyní k člověku; stojí výše než rostlina, má v sobě táž ústrojí, avšak u něho je proniknuto necudnou choutkou a chtíčem to, co rostlina v sobě skrývá dokonale čisté a cudné.“ 
Budoucnost lidského vývoje spočívá v tom, že člověk se stane opět cudným a čistým – a to pomocí jiného ústrojí, které se stane jeho přetvořeným rozmnožovacím ústrojím a bude jeho vlastní obraz vyslovovat do světa. Toto rozmnožovací ústrojí člověka bude cudné a čisté, bez pudů a chtíčů. A jako se kalich rostliny cudně obrací ku kopí svaté lásky, tak se bude toto ústrojí obracet vstříc duchovnímu paprsku moudrosti, který jej oplodní, aby tak člověk zrodil sobě podobnou bytost. Tímto ústrojím bude hrtan.
Žáku svatého Grálu se připomínalo toto: Rostlina na nižším stupni má tento cudný kalich; člověk ho pozbyl, sestoupil ve svém vývoji do oblasti necudných chtíčů. Z produchovnělého slunečního paprsku musí opět dát vzniknout tomuto ztracenému kalichu; v cudnosti musí vyvinout to, co vytvoří svatý Grál budoucna.
Tak vzhlíží žák vzhůru k velkému ideálu. Co se odehrává v pomalém vývoji celého lidstva později, to prožívá zasvěcenec již dříve. Ukazuje nám lidský vývoj v obrazu a tyto obrazy představují něco zcela jiného než abstraktní pojmy, které vznikly v dnešní materialistické době. Představíme‑li si tento vývoj v tak vznešených a mocných obrazech (jakým je obraz Grálu), pak je účinek docela jiný, než u obyčejného poznání, které nemá schopnost hlouběji působit na náš organismus.
Imaginativní poznání pracuje až na těle éterném a působí odtud na krev, která je prostředníkem přetvářejícím náš organismus. Člověk se bude stávat stále schopnějším, aby éterným tělem pracoval na svém organismu. Veškeré imaginativní poznání, jehož východiskem je pravda, má zároveň uzdravující vliv na krev. Nejlepším vychovatelem je imaginativní poznání – v případě, že člověk je dosti silný a že je naplněn oddaností, aby na něho mohlo působit.
(3) Třetím stupněm je čtení okultního písma, to znamená, že člověk nejenom jednotlivé obrazy (představy) vnímá, nýbrž nechává na sebe působit sdělení těchto různých obrazů, což se pak stává tím, co nazýváme okultním písmem. Pomocí imaginace začínáme linie sil, které tvořivě procházejí světem, seřazovat v určité obrazce a v barevné útvary, a učíme se pociťovat vnitřní souvislost, která se v těchto obrazcích projevuje.
Toto písmo působí jako duchovní tóny, jako harmonie sfér, neboť tyto obrazce jsou vytvořeny úměrně pravým světovým poměrům. Naše písmo je posledním dekadentním zbytkem tohoto dávného okultního písma a je jeho napodobením.
(4) Ke čtvrtému stupni, k „přípravě kamene mudrců“, dospívá člověk cvičením dýchacího procesu. Dýchá‑li člověk tak, jak mu přírodní děj předepisuje, pak k dýchání potřebuje rostliny. Kdyby nebyly rostliny, nemohli bychom žít, neboť rostlina nám dodává kyslík a asimiluje uhlík, který sami vydechujeme. Rostlina buduje vlastní organismus z uhlíku a vrací nám kyslík, takže rostlinný svět stále obnovuje kyslík pro člověka.
Lidstvo by samo o sobě nemohlo existovat, kdybychom odstranili rostlinný svět; lidstvo by tedy zakrátko vymřelo. Vidíme následující koloběh: dýcháme kyslík, který rostlina vydechuje; vydechujeme uhlík, který rostlina vdechuje a ze kterého buduje vlastní tělesnost. Tak náleží rostlina k nám, je nástrojem, který nám udržuje život. Jak si rostlina buduje tělo z uhlíku, vidíme v kamenném uhlí, které není ničím jiným než mrtvolami rostlin.
Rosekruciánská nauka podává návod, jak má člověk speciálně upraveným dýchacím procesem vypěstovat ústrojí, které v něm bude moci samo přetvářet uhlík na kyslík. Co dnes činí rostlina ve vnější přírodě, to bude jednou konat ústrojí, které v sobě člověk pěstuje již nyní. To se pomalu připravuje; člověk upravuje svůj dýchací proces, čímž sám v sobě vytváří nástroj k přípravě kyslíku, aby se stal bytostí podobnou rostlině (kdežto dnes je bytostí nerostnou). Bude v sobě zadržovat uhlík a z něj pak vytvoří své vlastní tělo. Proto jeho tělo bude později podobnější rostlině. Pak se bude moci sblížit s kopím posvátné lásky. Celé lidstvo pak dosáhne vědomí, které dnes získává zasvěcenec, povznese‑li se do vyšších světů.
To nazýváme přetvořením lidské substance v onu substanci, jejímž základem je uhlík. To je alchymií, která povede k tomu, aby si člověk budoval své vlastní tělo podobně jako dnes rostlina. Tento děj nazýváme přípravou „kamene mudrců“ a vnějším symbolem toho je uhlí. Avšak uhlí se stává teprve tehdy kamenem mudrců, až jej člověk bude moci vytvořit sám svým upraveným dýchacím procesem.
Tuto nauku lze sdělit jen od člověka k člověku, jelikož je zahalena hlubokým mystériem; a teprve tehdy, až je žák zcela očištěn, může se mu toto tajemství sdělit. Kdyby bylo dnes svěřeno veřejnosti, pak by lidé ve svém egoismu těmito nejvyššími tajemstvími uspokojovali své nejnižší potřeby.
(5) Pátým stupněm je shoda mezi mikrokosmem a makrokosmem. Přehlížíme‑li celý děj, jak vznikalo lidstvo, pak vidíme, že to, co je dnes v člověku, vnikalo postupně zvenčí do nitra, např. žlázy rostly venku na „Slunci“ jako dnes houby. Vše, co dnes je včleněno do hranic lidské pokožky, bylo kdysi ve vnějším světě.
Lidské tělo je jakoby složeno z částí, které se vyskytovaly ve vnějším světě. Každý článek našeho fyzického, éterného a astrálního těla byl kdesi ve vnějším světě; to je makrokosmos v mikrokosmu. Naše duše sama byla též kdysi v lůně božství. Vše, co je v nás, odpovídá některé vnější skutečnosti; tyto odpovídající shody, korespondence, si musíme uvědomit prostřednictvím zkušeností. 
(6) Známe všichni místo na čele – vpředu nad kořenem nosu, které nám naznačuje, že něco určitého, co bylo kdysi venku, vstoupilo do člověka. Pronikneme‑li meditativně toto ústrojí, pohroužíme‑li se do něj, pak tato činnost znamená cosi více, než pouhé obrácení našeho myšlení k tomuto bodu; pak poznáváme část vnějšího světa, která tomuto bodu odpovídá. Takto poznáváme hrtan i síly, které jej vybudovaly. Tím, že se pohroužíme do svého vlastního těla, poznáme makrokosmos.
To však ale neznamená hloubat nadarmo v sobě! Nesmíme říkat: „V našem nitru je božství, které chci hledat.“ Našli bychom jen malého člověka, jehož povyšujeme na úroveň božství. Taková theosofie, která jen mluví o tomto planém hloubání, nedospěje nikdy ke skutečnému poznání. Dospět k tomuto poznání cestou rosekruciánské theosofie je tedy méně pohodlné a vyžaduje konkrétní práci. Svět je naplněn nádherou a velkolepostí; je jen zapotřebí pohroužit se do nich. Je nutno znát božství v jeho jednotlivostech; pak ho lze najít též v sobě samém a potom lze také poznat božství v jeho celistvosti.
 (7) Svět je jako velká kniha. Ve výtvorech máme před sebou písmena, která musíme číst od začátku až do konce. Teprve potom se naučíme číst knihu mikrokosmu i knihu makrokosmu. A toto pak není jen pouhým porozuměním; tento stav člověk prožívá v citech, splývá s celým světem a všechny věci pociťuje jako výraz božského ducha Země. 
Je‑li člověk tak daleko, pak jeho jednání je vymaněno z vůle celého kosmu a to je božskou blažeností. Jsme‑li schopni takto myslet, pak kráčíme po rosekruciánské cestě. 

Křesťanská nauka staví spíše na citu, který musíme vytvořit v nitru. Rosekruciánská nauka na nás působí tím, co je ve fyzické skutečnosti rozptýleno jako božství Země a dává těmto vlivům zaznít v citech. To jsou dvě cesty, které jsou schůdné pro každého!
Myslíme‑li tak, jak se v současnosti obyčejně myslí, pak můžeme jít rosekruciánskou cestou, i kdybychom byli založeni sebevědečtěji. Moderní věda je dokonce pomůckou, nesledujeme‑li vznikání světů pouze v písmenech, nýbrž hledáme‑li v tom, co je za nimi ukryto. Jako v knize nečteme jen písmena, nýbrž sledujeme jejich smysl, tak i za vědou musíme hledat ducha, jinak je nám věda pouze bezduchou (mrtvou) literou.
Toto vše nemá být jen obsáhlou definicí rosekruciánské nauky, nýbrž tyto výklady mají být poukazy, které dávají alespoň tušit, co v nich lze nalézt. Je to cesta pro člověka přítomnosti, která ho činí schopným, aby působil do budoucna. Tyto základní stupně mají pouze načrtnout rosekruciánskou cestu. Dostane se nám takto představy o tom, jak lze samotnou rosekruciánskou metodou vniknout do vyšších tajemství.
Theosofie byla lidstvu zapotřebí k jeho dalšímu pokroku. Co musí být učiněno k přetvoření lidstva, to musí lidé vykonat sami. Kdo v dnešní inkarnaci přijme pravdu, ten si sám v pozdějších inkarnacích vytvoří vnější podmínky pro přijetí hlubší pravdy!
Tím se to, o čem jsme mluvili v tomto přednáškovém cyklu, formuje v jednotný celek, který je nástrojem pro vytváření budoucí kultury. Poznáváme tyto nauky, poněvadž budoucí člověk jich bude mít zapotřebí, poněvadž je nutné, aby byly uvedeny do vývoje lidstva. Každý, kdo nechce tyto pravdy o budoucnosti přijmout, žije na útraty jiných. Kdo je přijme – i kdyby snad k nim zprvu dospěl z egoistické touhy po vyšších světech – ten bude však žít pro jiné. Pouze je‑li cesta správná, pak sama od sebe zahlazuje sobeckost a dává vznik nesobeckosti.
Lidstvo má nyní zapotřebí okultního vývoje a je nutné, aby mu byl vštípen. Jedině vážné a pravé usilování o pravdu, které kráčí od jedné věci ke druhé, vede k oné bratrskosti, která je největším kouzlem sjednocujícím lidstvo. Ono usilování o pravdu nám bude sloužit jako prostředek, abychom uskutečnili velký konečný cíl lidstva, kterým je sjednocení. Tohoto cíle dosáhneme, vypěstujeme‑li si k tomu odpovídající prostředky a budeme‑li se snažit, abychom tyto prostředky vytvořili nejkrásnějším a nejušlechtilejším způsobem, neboť posvěcení se lidstvu dostává skrze prostředky, jichž používá.
Theosofie se nám nejeví jen jako velký ideál, nýbrž i jako síla, kterou se pronikneme a z které nám prýští poznání. Theosofie se bude stále více stávat populární, bude stále více pronikat všechny náboženské i praktické stránky života právě tak, jako velký zákon bytí proniká všechny bytosti a je činitelem ve vývoji lidstva.
V tomto smyslu jsem v těchto rozpravách mluvil o theosofii jako o rosekruciánské theosofii. Bylo‑li jí porozuměno, nikoli jen v abstrakci, nýbrž tak, že pomocí cítění přivodí poznání, pak může účinně a bezprostředně zasahovat do života.
Jestliže tyto poznatky vniknou do všech našich údů, od hlavy do srdce a odtud do rukou, do veškerého našeho konání a tvoření, pak jsme pochopili základ theosofie. Pak jsme pochopili velký kulturní úkol, jenž je vložen do našich rukou. Poté se z těchto poznatků vyvinou i city, které by leckdo ve své pohodlnosti rád vyvinul přímo.
Rosekruciánská theosofie se nechce utápět v citech, chce před náš zrak uvést duchovní skutečnosti. Člověk tedy musí pracovat, musí hledat podněty ve skutečnostech, kterých se mu dostalo líčením a jimi pak musí v sobě vytvořit city, pocity. V tomto smyslu bude theosofie mocným impulsem pro svět cítění (citů), ale zároveň i tím, co nás uvádí bezprostředně do skutečností nadsmyslového vnímání; impulsem dávajícím vznikat tomuto vnímání nejprve v myšlenkách a vedoucím pak hledajícího vzhůru do vyšších světů.
A to mělo být smyslem těchto rozprav.

Rudolf Steiner
Událost zjevení se Krista v éterném světě
Vánoční přednáška: Karlsruhe 25. 12. 1910

Příprava lidí na opětovný příchod Kristův v éterném zření

Jestliže se člověk zabýval nějaký čas světovým duchovním názorem a dá potom na sebe působit různým idejím, myšlenkám a poznatkům, které získává tímto světovým názorem, kladou mu tyto poznatky nejrůznější otázky a člověk se vlastně stále víc a víc stává duchovním badatelem tím, že připojuje k duchovně‑vědeckým idejím takové otázky, které můžeme nazvat otázkami citu, srdce, charakteru. Krátce, otázkami životními. Tyto ideje jsou takové, že uspokojí nejen naši teoretickou, přírodovědeckou zvědavost, nýbrž nám objasní záhady života, tajemství jsoucna. A jestliže jejich obsah, jejich hodnotu a jejich význam nejen myslíme a cítíme, ale naučíme‑li se tak říkajíc pod jejich vlivem dívat na svět kolem nás jinak, tu se tyto myšlenky a ideje pro nás stávají obzvlášť plodnými.
Tyto ideje, které nás mají proniknout teplem, se nám musí stát impulsy, skutečnými duševními silami. A stávají se jimi stále víc a víc tehdy, jestliže odpovědi, kterých se nám na konkrétní otázky dostane, kladou tak říkajíc otázky nové, jsou vlastně opět otázkou, na kterou nám přichází opět nová odpověď, atd. atd. Tím jdeme kupředu nejen ve svém duchovním poznání, ale také ve svém duchovním životě.
Ve veřejných přednáškách bude ovšem trvat ještě dlouho, než bude možno dnešnímu lidstvu odhalit intimnější stránky duchovního života. Avšak v našich skupinách by tato doba, v níž bude možno mluvit také o oněch intimnějších otázkách, přece jen mohla být kratší. Při tom ovšem musíme počítat s tím, že nově přistoupivší členové budou tím či oním překvapeni, ba zaraženi. Nedostali bychom se však ve své práci kupředu, kdybychom k prohovoření intimnějších životních otázek duchovně‑vědeckého bádání a poznání, nemohli postoupit vůbec. Proto mají být dnes – i kdyby snad u těch, kteří se teprve před nedávnem zahloubali do spirituálního života, mělo dojít k nedorozumění – proto mají být některé intimnější skutečnosti duchovního poznání postaveny před naše duše.
Svrchovaně důležitou otázkou pro naši duši se beze vší pochyby jeví být otázka, která před námi vyvstane, jestliže ideu (myšlenku) reinkarnace (znovuvtělování v opětných pozemských životech) nejen abstraktně myslíme, ale když se do této skutečnosti duchovního života zahloubáme se skutečným porozuměním. Tu se k tomuto důležitému plodu života, tj. k odpovědi, kterou dostáváme v ideji reinkarnace, pojí takřka nové naléhavé otázky. Takovou otázku můžeme např. nadhodit takto:
Dobře, člověk žije znovu a znovu na Zemi, vracejíc se vždy v nových a nových vtěleních. Jaký to však má smysl, že život právě takto opětně prožíváme?
Všeobecně lze říci: Zajisté tím stoupáme stále výš a výš, neboť právě prožíváním výsledků (plodů), předcházejících pozemských životů v pozdějších pozemských životech, se zdokonalujeme.
To je však odpověď stále ještě velmi všeobecná a abstraktní. Pouze přesnějším poznáním smyslu pozemského života vůbec, můžeme vniknout také do smyslu opětných pozemských životů. Kdyby se totiž naše Země sama neměnila, kdyby se měl člověk stále znovu vracet na Zemi, která by v zásadě zůstávala stále stejná, neměl by se vlastně, v – po sobě následujících inkarnacích – čemu učit. Neboť opakované inkarnace mohou mít jen tehdy smysl, můžeme‑li je prožívat tak, že se v každé z nich můžeme naučit něčemu novému, že v ní můžeme prožít něco nového. V kratších časových odstupech mezi inkarnacemi se to ani tak výrazně neprojevuje. Přehlédneme‑li však delší období, jak nám to umožňuje duchovní věda, tu se již ukáže, jak se epochy naší Země utvářejí různě, a že v nich skutečně prožíváme věci vždy nové a nové. Pak ovšem musíme vzít na vědomí ještě něco jiného. Tu se musíme smířit s tím, že k těmto změnám v samotných pozemských poměrech, v samém životě Země, musíme přihlížet s respektem, musíme k nim mít zřetel. Neboť zmeškáme‑li tak říkajíc jejich prožití v některé epoše svého pozemského života, zmeškáme‑li se naučit tomu, co se lze naučit jen v průběhu prožívání této epochy zemského vývoje, tu se to projeví v následujícím vtělení. V novém vtělení se sice vrátíme opět na Zemi, avšak jestliže jsme v předešlém něco zameškali, jestliže jsme v předešlém věku do sebe nevsáli něco z toho, co jsme měli vsát, tu v následujícím věku nemůžeme svých sil a schopností správným směrem, správným způsobem použít. Ještě zcela všeobecně můžeme říci:
Tak např. je nyní v našem věku na Zemi možné něco, téměř na celé zeměkouli je to možné, co pro nyní žijící, v jejich předešlé inkarnaci, možné nebylo. Je to podivuhodné, a přece je tomu tak, že právě toto má mimořádný ba nesmírný význam. V nynější inkarnaci je určitému počtu lidí možno přistoupit k duchovní vědě, tzn. přijmout ty výsledky duchovního bádání, které mohou být na poli duchovní vědy právě dnes přijaty. Zajisté je také možno pohlížet na skutečnost – že se tu sejde několik lidí, kteří přijímají poznatky duchovního bádání – jako na něco nanejvýš bezvýznamného. 
Avšak ti, kteří to pokládají za něco bezvýznamného, ti právě nerozumějí významu znovuvtělování a tomu, že něco lze přijmout jen v průběhu určitého vtělení. Nepřijmeme‑li to, zmeškali jsme něco, co nám pak pro příští vtělení schází.
To, co si dnes musíme především a obzvlášť uvědomit, je právě tím, čemu učí duchovní věda. To se pojí s naší duší a přineseme si to zase s sebou, když na Zem opět v příštím vtělení sestoupíme.
Nuže, kde se pokusíme získat si porozumění, jaký to má pro naše duše význam? Tu musíme k mnohému, co již známe z jiných přednášek či ze své četby, připojit leckterou skutečnost duchovního života, která je nám více méně nová, popř. ještě docela neznámá. Nejprve se tedy musíme vrátit zpět do dřívějších věků ve vývoji lidstva, ve vývoji Země, kam jsme již častěji společně pohlíželi. Tu jsme si řekli:
Nyní žijeme v pátém věku, po velké atlantské potopě. Tomuto pátému věku předcházel čtvrtý věk, v němž ideje a cítění řeckých a latinských národů, byly pro pozemské chtění rozhodující. Před tímto čtvrtým věkem, řecko‑latinským, byl věk třetí, chaldejsko‑asyrsko‑egyptský, před ním druhý věk praperský a konečně první, prastarý věk indický (praindický). A postoupíme‑li ještě dál, do ještě vzdálenějšího pravěku, přijdeme k velké atlantské katastrofě, která zničila starý kontinent, starou pevninu, starou Atlantidu, která se rozkládala na místě, kde se dnes rozprostírá Atlantický oceán. Atlantská katastrofa, která na jedné straně ponenáhlu smetla atlantskou pevninu, dala na druhé straně tvárnost naší pevné Zemi, na níž dnes žijeme. Pokračujíc zpět ještě dál, přišli bychom k věkům, které předcházely atlantskou katastrofu, ke kulturám a životním poměrům, které se vyvíjely na atlantské pevnině a které nazýváme kulturami atlantských ras. Před tím existovaly ještě dřívější věky.
Přehlédneme‑li ovšem to, co nám vyprávějí naše dějiny, tu se zpět příliš daleko nedostaneme. Snadno se pak můžeme domnívat něco, co je také již pro tak relativně krátké období naprosto neoprávněné, totiž, že to na naší Zemi vždy vypadalo tak jako nyní. Tak tomu ovšem není! Naopak, poměry na naší Zemi se měnily velmi důkladně, nejvíce se však změnily poměry v lidských duších. Duše lidí, kteří tu dnes sedí, byly ve všech tehdejších dobách na Zemi vtěleny v přiměřených tělech a vsály tenkrát do sebe to, co právě v těch dobách zemského vývoje bylo možno do sebe vsát. Od inkarnace k inkarnaci pak vyvíjely lidské duše stále jiné a jiné vlastnosti. Naše duše byly tehdy zcela jiné než dnes. Do té míry jiné, ne snad ještě v řecko‑latinském věku, ale již velmi odlišné ve věku praperském a ještě více ve věku praindickém. Naše duše, žijící za zcela jiných poměrů, byly tenkrát, v oněch starých dobách, vybaveny zcela jinými schopnostmi než dnes. Abychom si vzhledem k tomu, co bude dál řečeno, dobře rozuměli, musíme si před svůj duševní zrak postavit, jak jen možno jasnou představu o tom, jaké tyto naše duše vlastně byly. Nu, řekněme, abychom měli představu něčeho jiného, významného, jaké tyto naše duše byly např. v době, když byly inkarnovány v tělech, která byla na Zemi možná jen v době první indické kultury po atlantské potopě. Tuto první indickou kulturu ovšem nesmíme brát tak, že se snad uplatňovala jen ve staré Indii. Praindický národ tenkrát jen nejvíce udával tón, a byl tedy z tehdejších národů nejdůležitější. Kultura celé Země však byla zcela jiná a měla určité zvláštnosti, které byly tak říkajíc raženy tím, co tehdejší vůdcové vštěpovali starým Indům.
Pozorujeme‑li tedy své duše, jaké byly tenkrát, tu si přede vším jiným musíme říci:
Takové poznání jaké máme dnes, bylo tenkrát zcela nemožné. Tak zřetelné sebevědomí, tak zřetelné dnešní vědomí „já“, tenkrát ještě neexistovalo. Lidé tehdy sotva mysleli na to, že jsou individuálním já. Toto já, jako síla, v lidech sice již existovalo, avšak poznání individuálního já je přece jen něco jiného nežli působení síly já. Lidé tedy ještě nebyli nadáni takovou niterností jako dnes, za to však měli jiné schopnosti, které my dnes nemáme. Tyto jejich schopnosti jsme již často nazvali starým mlhavým jasnozřením.
Pozorujeme‑li tehdejší lidskou duši, za jejího denního života, vidíme, že se necítí ještě zcela jako já. Tehdejší člověk se cítil být příslušníkem svého kmene, svého národa podobně, jako se ruka cítí být údem celého těla. Člověk se ještě necítil jako individuální já, ale jeho jednotlivé já se zapojovalo do celého společenství kmene a národa jako jeho součást. To, na co byl brán zřetel, bylo Já národa, Já kmene, nikoliv osobní já. Tak žil člověk za dne, takřka nevěda, že je člověkem. Avšak když přišel večer a člověk usnul, tu se jeho vědomí docela nezatemnilo tak, jak je tomu dnes, ale jeho duše byla schopna za spánku postřehovat jisté duchovní skutečnosti. Např. ty skutečnosti ve svém okolí, jejichž stínem či dozvukem je dnešní sen. Duchovní děje v dnešním snu již zpravidla nepředstavují plnou skutečnost. Takové postřehy tedy měli tenkrát lidé – takže věděli, že existuje duchovní svět, který jim byl skutečností – nikoliv na základě logického úsudku či něčeho, co je nutno dokázat, ale proto, že byli každé noci (i když jemným snivým vědomím) v duchovním světě. To však ještě nebylo to nejdůležitější.
Vedle spánku a bdění tu ještě existovaly stavy, v nichž člověk ani zcela nespal, ani zcela nebděl. Za těchto stavů bylo sice vědomí já ještě utlumenější než za dne, zato však bylo ono postřehování duchovních dějů, ono snivé jasnozření, podstatně silnější než v noci. To byly stavy, v nichž byl člověk sice bez sebevědomí, avšak obdařen jasnozřením. V těchto stavech byl člověk tenkrát jakoby u vytržení, takže o sobě takřka nic nevěděl. Nevěděl, že je člověk, ale věděl, že je článek duchovního světa, v němž může postřehovat, věděl, že existuje duchovní svět. To byly zážitky lidské duše v první poatlantské době. A mnohem, mnohem jasnější bylo toto vědomí a tento život v duchovním světě v době atlantské.
Pohlížíme‑li zpět na dobu snivého šerého jasnozření svých duší, které v našem postupujícím vývoji ponenáhlu zanikalo, tu si musíme říci:
Kdyby naše duše zůstaly stát u tohoto starého snivého jasnozření, nemohli bychom si osvojit individuální sebevědomí, které dnes máme, nemohli bychom se nikdy dovědět, že jsme lidé. Vědomí o duchovním světě jsme museli tak říkajíc ztratit, abychom výměnou za ně získali vědomí já.
V budoucnosti bude člověku opět možno pohlížet do duchovního světa jako dřív, avšak přitom se bude moci cítit jako člověk, jako já. Uvědomte si ještě jednou, co se tu stalo.
Od inkarnace k inkarnaci postupovala zprvu jasnovidná lidská duše, aby u ní stále jasněji a jasněji vystupovalo vědomí, že se stává individuálním já, s nímž nabývá stále zřetelněji možnost samostatného úsudku. Dokud totiž pohlížíme jasnovidně do duchovního světa a necítíme se jako samostatné já, dotud nemůžeme samostatně usuzovat, kombinovat. Jak se schopnost kombinace projevovala stále víc a víc, tak bylo staré jasnozření v každé příští inkarnaci stále nepatrnější. Vždy méně a méně žil člověk v takových stavech, v nichž mohl pohlížet do duchovního světa, stále víc a víc se vžíval do fyzické úrovně, kde mohl pěstovat logické myšlení a cítit se jako já. Člověk dnes postřehuje zevní svět a jak se do něj stále víc a více zaplétá, stává se jeho vědomí souvislosti s duchovním světem stále nepatrnější, jeho jasnozření stále více ubývá. Můžeme tedy říci:
V prastarých dobách byl člověk jakousi duchovní spirituální bytostí, neboť žil jako spirituální bytost v bezprostřední sociální souvislosti jako druh jiných duchovních bytostí. Cítil svou příslušnost k jiným duchovním bytostem, k nimž ovšem dnes již nemůže normálními smysly vzhlížet. Jak víme, tak jako dříve i dnes existují kolem nás, mimo svět, který nás obklopuje, ještě i jiné duchovní světy, v nichž žijí jiné duchovní bytosti. Dnešní člověk však svým normálním vědomím do těchto světů nevidí.
Dříve, v nočním snivém vědomí či ve zmíněném stavu mezi bděním a spánkem, byl člověk druhem duchovních bytostí, v jejichž světech žil a obcoval s nimi, nyní mu to již za normálních okolností není možné. Člověk byl tak říkajíc ze své vlasti, z duchovního světa, vyhoštěn a v každé nové inkarnaci stále víc a víc převáděn dolů do tohoto světa pozemského.
Na Zemi existují místa, kde byl dál pěstován duchovní život a v jejich poznatcích a vědách byl vždy brán zřetel na to, že naše inkarnace prošly takovýmito různými zemskými věky. Zde se pohlíželo zpět na velmi starý věk, ležící dokonce ještě před atlantskou katastrofou, v němž lidé vlastně bezprostředně žili společně s bohy nebo duchy a sami se pak ovšem cítili zcela jinak než později. Neboť není těžké si představit, jak zcela jinak se musela cítit lidská duše v době, kdy mohla vzhlížet k vyšším bytostem a sama se cítit jako článek jejich vyššího světa, kde se učila zcela jinak cítit a pociťovat než dnes.
Pozorujeme‑li tyto skutečnosti, tu si musíme uvědomit, že i dnes se můžeme naučit myslet a mluvit jen tehdy, vyrůstáme‑li mezi lidmi, neboť to jsou schopnosti, které lze získat jen mezi nimi. Člověk vyrůstající na osamělém ostrově – mimo styk s lidmi, naprosto nemůže dosáhnout schopnosti myšlení a mluvení. Vývoj každé bytosti závisí do jisté míry na tom, v jakém prostředí vyrůstá, žije‑li mezi tím či oním druhem bytostí. Na tom jeho vývoj v mnohém závisí. To můžeme pozorovat již i na zvířatech. Tak např. je známo, že psi přesazení z poměrů, v nichž jsou pohromadě s lidmi – někam, kde se s člověkem již nesetkají, si odvyknou štěkat. Tzn., že na tom, zda určitá bytost vyrůstá a žije mezi takovými nebo jinými bytostmi, cosi závisí. Můžete si tedy představit, nakolik je něco jiného, žijete‑li mezi lidmi (dnešními) na fyzické úrovni, nebo jste‑li živi (tak říkajíc tytéž duše) mezi duchovními bytostmi v duchovním světě, do něhož dnes obvykle pohled nedosahuje. Dříve se také duše vyvíjela jinak než dnes, člověk žijící mezi bohy měl v sobě jiné impulsy. Jiné impulsy vyvíjel, když žil mezi lidmi a jiné, když žil mezi bohy. To vyšší poznání vždy vědělo. Takové poznání pohlíží zpět do oněch starých časů, v nichž lidé takřka bezprostředně obcovali s božskými duchovními bytostmi. A toto bezprostřední obcování s božskými duchovními bytostmi působilo tak, že duše cítila svoji příslušnost k božskému duchovnímu světu. To v duši vyvolávalo také impulsy síly, které byly ještě ve zcela jiném smyslu božsky duchovními silami, než jsou dnešní síly. Kde duše cítila příslušnost k vyššímu světu, tam z ní mluvila také vůle, pocházející z božského duchovního světa, o níž bylo lze říci: Tato vůle je vnuknuta, protože duše žila mezi bohy.
O době, kdy byl člověk ještě jedno s božskými duchovními bytostmi, o této době mluvíme jako o „zlatém věku“ nebo o tzv. „Krtajuze“. To je tedy starý věk, jehož podstatný průběh musíme hledat dokonce ještě před atlantskou katastrofou. Po ní následuje věk, kdy lidé již necítili tak silně jako v Krtajuze svou souvislost s božským duchovním světem, kdy necítili již tak silně své impulsy určované soužitím s bohy, kdy se již také jejich zrak více zatemňoval ve vztahu k duchu a duši. Ale ještě měli vzpomínku na soužití s duchy a bohy. Tak tomu bylo obzvlášť zřetelně ve starém indickém světě. Tu bylo snadné mluvit o duchovních věcech. Bylo zde možné lidem poukázat také na zevní svět fyzického vnímání, avšak v něm staří Indové viděli máju (iluzi), protože neměli ještě tak dlouho toto fyzické vnímání. Tak tomu bylo ve staré Indii. Duše ve staré Indii sice již neviděly bohy samé, ale viděly ještě duchovní skutečnosti a nižší duchovní bytosti. Vysoké duchovní bytosti viděl již jen malý počet lidí, ale i pro ty bylo již ono zcela živé soužití s bohy zatemněno. Impulsy vůle z božského duchovního světa již zmizely. Za to však zde ještě existovala možnost – získat pohled do duchovních skutečností (světa) alespoň ve zvláštních stavech vědomí, tj. ve spánku a v oněch zmíněných stavech mezi bděním a spánkem.
Ale nejdůležitější skutečnosti tohoto duchovního světa, které tu existovaly ještě jako zážitky, ty tu byly již jen jako jakési poznání pravdy, jako něco, co duše sice ještě přesně věděla, co v ní však působilo jen tak, jak to působilo dříve (v minulosti, tedy nikoli tak, jak to působí v přítomnosti). Tuto dobu nazýváme „stříbrným věkem“ neboli „Trétajugou“. Ale potom přišly doby těch inkarnací (vtělení), kdy se zrak člověka stále víc uzavíral vůči duchovnímu světu, kdy byl stále víc a víc orientován k bezprostřednímu zevnímu smyslovému světu. Proto byl však také upevněn v tomto smyslovém světě, kdy stále víc a víc vznikalo vnitřní vědomí já, vědomí lidství. Tento věk se nazývá věkem „kovovým“, („eherna“) neboli „Dváparajugou“. Lidé sice již neměli tak vysoké bezprostřední poznání duchovního světa jako dříve, avšak ve všeobecném lidstvu existovalo z duchovního světa alespoň něco.
Mohli bychom to přirovnat k tomu, když v dnešních lidech zůstane trochu radosti mládí, když sestárli. Minula sice (radost), ale přece jsme ji prožili. Víme, že ji známe, můžeme o ní mluvit jako o něčem, s čím jsme důvěrně obeznámeni. Tak bylo i tenkrát duším ještě důvěrně známo něco o tom, co vede k duchovním světům. To je podstatný rys „Dváparajugy“. Ale potom přišel jiný věk, věk v němž přestává i tato obeznámenost s duchovním světem, kdy se tak říkajíc zavírají brány vůči duchovnímu světu. Zrak člověka se tu stále víc a víc omezuje na zevní smyslový svět a na rozum, který zpracovává dojmy smyslů, takže lidé mohli o duchovním světě již jen přemýšlet. To je nejnižší způsob, jak vědět něco o duchovním světě. To, co nyní lidé ještě skutečně věděli na základě svých vlastních zážitků, je smyslový fyzický svět. Když lidé chtěli něco vědět o duchovním světě, museli toho dosáhnout svým přemýšlením. Je to doba, kdy se stal člověk nejneduchovnějším a proto se také nejvíce usadil ve smyslovém světě. To však bylo nutné, aby mohl ponenáhlu rozvinout své sebevědomí až k nejvyšší výši. Neboť jen hrubým odporem zevního světa mohl se člověk naučit odlišovat sebe sama od světa a cítit se jako vlastní bytost. Tento poslední věk nazýváme také „Kalijugou“ neboli „temným věkem“.
Podotýkám výslovně, že můžeme použít těchto výrazů také pro větší epochy. Tak např. můžeme již používat označení „Krtajuga“ pro ještě větší období, neboť než tu existoval tento zlatý věk (který jsme líčili), byl člověk svými zážitky účasten ještě vyšších světů. Tudíž bychom mohli shrnout pod tento název všechny tyto ještě starší doby. Ale když se tak říkajíc zmírníme v nárocích, když jsme ještě spokojeni s tou měrou duchovních zážitků, které byly líčeny, můžeme třídit tím způsobem, jak se nyní stalo. Pro všechny tyto věky pak můžeme udat zcela určité období. Vývoj postupuje sice pomalu a ponenáhlu, avšak v jeho průběhu jsou hranice, o nichž můžeme říci: 
Před tím vládl hlavně tento životní poměr a toto vědomí a potom ono. A proto musíme počítat tak, že ve výše uvedeném smyslu, počíná Kalijuga asi v roce 3101 přnl. Tu vidíme, že naše duše přicházely na Zemi vždy v nových vtěleních, v nichž se zrak lidí omezoval na zevní smyslový svět tím více, čím více se uzavíral před duchovním světem. Tu vidíme, že naše duše skutečně přicházejí s každým novým vtělením vždy do nových poměrů, v nichž je vždy možné naučit se něčemu novému. 
To, co můžeme získat v Kalijuze je: Upevnění sebevědomého já. Dříve to nebylo možné, neboť tu jsme museli své já do sebe teprve přijímat. Když však duše zameškaly přijmout v jedné inkarnaci to, co právě její věk dává, je pak velmi těžké dohonit to v jiných dobách. Duše pak musejí dlouho čekat na poměry, v nichž bude možné přece v jistém směru zameškané dohonit. Avšak na to naprosto nesmíme spoléhat.
To si tedy chceme postavit dnes před duši, že se tenkrát stalo něco velmi podstatného, když byly tak říkajíc uzavřeny brány vůči duchovnímu světu. To byla také doba, v níž působil Jan Křtitel a v níž působil Kristus. Pro tuto dobu, která viděla již uplynout 3 100 let z temného věku, bylo podstatné, že v průběhu tohoto temného věku se všichni lidé již častěji inkarnovali, nejméně 1 až 2krát. Tzn., že se jejich vědomí já upevnilo, vzpomínka na duchovní svět vymizela a když lidé nechtěli docela ztratit souvislost s duchovním světem, museli se učit prožívat toto duchovno ve svém Já. Museli své Já vyvíjet tak, aby toto Já mohlo být aspoň ve svém nitru jisto, že existuje duchovní svět, že člověk k němu náleží a že existují vyšší duchovní světy a v nich vyšší duchovní bytosti. Já člověka se muselo učinit schopným mít vnitřní možnost cítit duchovní svět, mít možnost věřit v něj.
Kdyby byl někdo v době Krista Ježíše vyslovil to, co v tehdejší době vlastně byla pravda, byl by mohl říci: Království nebeské mohli lidé dříve prožívat mimo své já, v těch duchovních dálkách, jichž dosahovali, když vycházeli ze sebe. Vzdálen svého já, musel člověk prožívat nebeské říše, říše duchovního světa. Nyní tyto nebeské říše takto prožívat nemůžeme. Nyní se člověk stal natolik jiný, že já musí tyto říše prožívat v sobě. Tyto říše nebes se tedy k člověku přiblížily do té míry, že působí do jeho já. A toto právě říkal lidem Jan Křtitel: „Přiblížilo se království nebeské!“, tj. přiblížilo se k lidskému já. Dříve bylo mimo člověka, nyní musel člověk ve své nejvnitřnější bytosti, ve svém já pochopit přiblížení se království nebe. A proto člověk již nemohl v tomto temném věku, v Kalijuze, vyjít ze smyslového světa do světa duchovního. Proto musela božská bytost, Kristus, sestoupit až do fyzického světa smyslového. To je důvod – proč musel Kristus sestoupit až do fyzického člověka, do Ježíše z Nazaretu, aby lidé, hledíce na život Kristův a na jeho činy na fyzické Zemi, mohli ve fyzickém těle dosáhnout souvislosti s nebeskými říšemi, s říšemi duchovního světa. Takže máme v době, kdy Kristus chodil po Zemi, období uprostřed Kalijugy (temného věku), kdy si lidé, kteří nežili temně a tupě, nýbrž, kteří pochopili svou dobu, mohli říci: je to nutnost, aby bůh sestoupil k lidem, aby byla opět získána souvislost s duchovním světem, která byla ztracena. Kdyby tenkrát nebylo lidí, kteří by tomu byli porozuměli, kteří by nalezli vnitřní živou souvislost s Kristem, byli by lidé ponenáhlu ztratili svou souvislost s duchovními světy, nebyli by přijali do svého já souvislost s nebeskými říšemi. Mohlo by se stát, kdyby všichni lidé v takovéto důležité době setrvali v temnotách, že by byla takováto důležitá událost minula lidstvo bez povšimnutí. Pak by byly lidské duše uschly, zpustly a zašly. Byly by se zajisté ještě po nějaký čas vtělovaly i bez Krista, ale nemohly by do svého já zasít to, čím by našly souvislost s říšemi nebes. Mohlo by se stát, že by zevní událost Krista na Zemi přešla nepozorována, tak jako se to stalo např. v Římě. 
V Římě se říkalo, že je kdesi nějaká postranní špinavá ulice, kde žije zvláštní sekta, že to jsou hrozní lidé a mezi nimi žije prý hrozný člověk, jenž se nazývá Ježíš Nazaretský a káže lidem všelicos, co je ponouká k všemožným špatnostem. Jen tolik se v jisté době vědělo v Římě o Kristu. Byl to právě významný římský dějepisec Tacitus, který něco podobného popsal asi 100 let po událostech v Palestině.
Tedy skutečně všichni lidé nepozorovali, že se událo něco nejdůležitějšího, co mohlo lidi zachránit a převést přes Kalijugu, co zazářilo jako božské světlo do zemské temnoty. 
Možnost dalšího vývoje lidstva byla dána tím, že se vyskytly jisté duše, které pochopily tehdejší dobu, které věděly, co to znamená, že Kristus chodil po Zemi. Vmysleme se jen do tehdejší doby, pak si snadno budeme moci říci: Ano, v tehdejší době bylo možné žít a nemuselo se vědět nic o zjevení Krista‑Ježíše na fyzické úrovni. Bylo možné žít na Zemi a nepřijmout nejdůležitější událost do svého vědomí.
Nemělo by být tedy i dnes možné, že se dějí nekonečně důležité věci a že je lidé nepřijmou do svého vědomí? Nemohlo by tomu být tak, že naši současníci nemají tušení o nejdůležitějším, co se ve světě děje?
Je tomu tak. Neboť děje se to nejdůležitější, jenomže se to děje viditelně jen pro duchovní zrak. Mnoho se dnes mluví o tzv. přechodných dobách. V takové přechodné době skutečně dnes žijeme a to ve velmi důležité. A důležité je, že žijeme právě v této době, kdy uplynul temný věk a že právě nyní začíná doba, kdy lidé vyvíjejí pomalu a ponenáhlu nové schopnosti, kdy se duše lidí stávají ponenáhlu jinými. Že většina lidí z toho nic nepozoruje, tomu se nemusíme divit, neboť většina jich také nepozorovala, když se na počátku našeho letopočtu uskutečnila událost příchodu Kristova.
V roce 1899 uplynula Kalijuga. Nyní se musíme vžít do nového věku. A to, co zde počíná, připravuje lidi pomalu k novým duševním schopnostem. První známky těchto nových duševních schopností, budou se u ojedinělých duší projevovat poměrně již brzy. A budou se zřetelněji ukazovat uprostřed třicátých let našeho století, asi v době mezi rokem 1930‑1940. Léta 1933, 35, 37 budou obzvláště důležitá (přednášeno roku 1910). Tu se budou ukazovat u člověka zcela zvláštní schopnosti jako přirozené vlohy. V této době nastanou velké změny a budou se plnit biblická proroctví. Tu se vše změní nejen pro duše, které dlí na Zemi, ale také pro duše, které již nejsou ve fyzickém těle. Nechť jsou tyto duše kdekoli, žijí právě vstříc zcela novým schopnostem. Vše se mění!
Nejdůležitější událostí naší doby je tedy změna hluboko zasahující do duševních vlastností lidí. Kalijuga uplynula a lidské duše počínají nyní vyvíjet nové schopnosti, ony schopnosti, které (protože je tu právě pro to vhodná doba) budou jaksi samy ze sebe dobývat jisté jasnovidné síly, ony jasnovidné síly, které se musely právě během Kalijugy ponořit do podvědomí. Bude jistý počet duší, které prožijí zvláštní událost, že budou mít jasné vědomí svého Já, ale zároveň to bude pro ně tak, jako by žily ve světě, který je vlastně zcela jiný než svět jejich obyčejného vědomí. Bude to jakoby mlhavé, jako tušené, jako když je slepý od narození operován. Tím, co nazýváme esoterní školení, dosáhneme těchto jasnovidných schopností ještě lépe. Ale to bude, protože lidé pokračují v nejprvnějších počátcích, v lidstvu vystupovat na nejelementárnějších stupních samočinným přirozeným vývojem. Mohlo by se však velmi snadno stát a mohlo by to být nyní mnohem snadnější nežli jindy, že by lidé nebyli vůbec s to v naší době něco takového pochopit, pochopit tuto nejdůležitější událost pro lidstvo. Mohlo by tomu být např. tak, že by byla zloba (materialismus) tak velká na Zemi, že by většina lidí nejevila ani nejnepatrnější porozumění a že by pokládala lidi, kteří budou mít jasnozření za blázny a zavírala je do blázince mezi druhé, kteří vyvíjejí své duše zmateným způsobem. Tato doba mohla by tedy lidi minout, tak říkajíc bezestopy, ačkoliv také dnes zaznívá naše volání jako zaznívalo tenkrát volání Jana Křtitele, předchůdců Krista a od Krista samého. Přišla nová doba, kdy musí lidské duše postoupit o krok vzhůru do říše nebes.
Mohlo by se velmi snadno stát, že by tato velká událost pominula bez porozumění lidí. Kdyby pak v letech 1930‑1940 materialisté triumfovali a říkali: Nu ovšem, vyskytli se sice nějací blázni, ale nestalo se nic z velkého očekávaného dění; nebylo by to důkazem proti tomu, co bylo řečeno. Kdyby triumfovali a kdyby lidstvo přešlo přes tyto události bez povšimnutí, bylo by to neštěstím pro lidstvo. I kdyby lidstvo tuto velkou událost nemohlo postřehnut (což se může stát) ona přec nastane. To, co může nastat bude, že lidé budou moci dosáhnout nové schopnosti postřehování v éterném světě. Prozatím alespoň jistý počet lidí (a ostatní budou stále víc a víc následovat, neboť 2 500 let bude mít lidstvo čas stále víc a víc vyvíjet tuto schopnost). V té době nesmějí lidé tuto příležitost zameškat. Zmeškání by bylo velkým neštěstím a lidstvo by muselo čekat na pozdější dobu, aby zameškané dohonilo, aby ještě dodatečně vyvinulo novou schopnost. Bude to schopnost vidět ve svém okolí něco z éterného světa, co dosud normálně nemohli postřehnout.
Dnes vidí člověk jen fyzické tělo, avšak potom bude s to vidět éterné tělo, alespoň jako mlhavý obraz a také prožívat souvislosti všech hlubších událostí v éterném světě. Lidé budou mít obrazy a tušení o událostech v duchovním světě a zažijí, že se tyto události po 3. nebo 4. dnech vyplní na fyzické úrovni. Budou vidět určité věci v éterném obraze a budou pak vědět: Zítra nebo v několika dnech se stane to neb ono. Takové změny lidských duševních schopností přijdou. Přijde něco, co můžeme označit jako éterné zření. A co je s tím spojeno?
Nuže, pohleďte:
Bytost, kterou nazýváme Kristem, ta byla jednou, na počátku našeho letopočtu, v těle na Zemi. V takovém fyzickém těle již nepřijde, neboť to byla událost, která se stala jen jednou. V éterném těle však přijde Kristus opět ve zmíněných dobách. Tu se lidé naučí postřehovat Krista tím, že budou tímto éterným zřením vyrůstat vzhůru k Němu, neboť On nyní již nesestoupí až k fyzickému tělu, nýbrž jen k tělu éternému. Lidé tedy budou muset vyrůst vzhůru k postřehování Krista. Neboť je pravdivý výrok, který učinil Kristus:
„Aj já s vámi jsem po všechny dny, až do skonání světa.“
On je zde, on existuje v našem duchovním světě. A milostí zvláště obdaření mohou jej vždy zřít v tomto duchovně éterném světě. Ten, který byl takovým zřením obzvláště přesvědčen, byl Pavel při události u Damašku. Ale u jednotlivých lidí bude se vyvíjet toto éterné zření jako přirozená schopnost. Prožít událost u Damašku, událost Pavlovu, bude lidem příští doby stále víc a víc možné. 
Tak chápeme nyní duchovní vědu ze zcela jiného smyslu. Učíme se, že je něčím, co nám ukládá nesmírnou odpovědnost, neboť je přípravou ke zcela konkrétní události opětného příchodu Krista. Kristus se zjeví opět proto, že se lidé k němu povznesou éterným zřením. Když toto pochopíme, objeví se nám duchovní věda jako příprava lidí na opětný Kristův příchod, aby nenastalo neštěstí, že by přehlédli tuto velkou událost, ale aby uzráli k pochopení velkého okamžiku, který můžeme označit jako „opětný příchod Kristův.“ Člověk se stane schopným vidět éterné tělo a mezi éternými těly bude schopen vidět také éterné tělo Kristovo, tj. vrůst do světa, v němž se mu pro jeho nově probuzené schopnosti zjeví Kristus. Pak již nebude třeba dokazovat Kristovo bytí různými doklady, nýbrž budou tu očití svědkové přítomnosti živého Krista, ti kteří ho zažijí v jeho éterném těle. A tímto zážitkem se poučí, že je to táž bytost, která vykonala mystérium Golgoty, že je to Kristus. Jako byl Pavel u Damašku přesvědčen „to jest Kristus“, tak budou lidé, kteří se svými zážitky v éterném světě přesvědčí, že Kristus skutečně žije. To je největší tajemství našeho věku, tajemství opětného příchodu Kristova. A tak se jeví ve své pravé podobě.
Avšak materialistické smýšlení se jistým způsobem této události zmocní. To, co bylo nyní řečeno, bude sice v příštích letech ještě často zvěstováno, totiž že všechny skutečné duchovní poznatky poukazují na tento věk, ale materialistické smýšlení si nebude moci představit, jak budou muset duše lidí vyrůst k éternému zření a tím ke Kristu v éterném těle. Bude si představovat tuto událost tak, že bude myslet, že Kristus sestoupí v těle, že se bude fyzicky inkarnovat. Proto bude jistý počet lidí, kteří toho ve své nezměrné pýše zneužijí, a budou se mezi lidmi vydávat za znovu vtěleného Krista. Příští věk nám tak bude moci přinést falešné Kristy. Anthroposofové by však měli být lidmi, kteří budou pro duchovní život tak zralí, že nezamění opětný příchod Kristův v duchovním těle (postřehnutelném jen pro vyšší zření) za příchod v těle fyzickém. Takové bude jedno z nejstrašnějších pokušení, které k lidstvu přistoupí. Převést lidstvo přes toto pokušení bude úkolem těch, kteří se duchovní vědou naučí skutečně povznést k pochopení ducha, kteří nechtějí ducha snést dolů do hmoty, nýbrž sami vystoupí vzhůru do duchovního světa. Jen v tomto smyslu smíme mluvit o opětném příchodu Kristově a o tom, že se povznášíme ke Kristu do duchovního světa, přivlastňujíce si éterné zření. Kristus je vždy tady, avšak existuje v duchovním světě. Dosáhnout ho můžeme, povzneseme‑li se do duchovního světa. A veškerá anthroposofická nauka by se v nás měla přeměnit v silné přání nedát této události přejít okolo lidstva beze stopy, nýbrž vychovat ponenáhlu lidstvo, v době, kterou máme pro to k disposici, aby bylo zralé tyto nové schopnosti v sobě vyvinout a tím se znovu spojit s Kristem. Neboť jinak by muselo dlouho čekat, až do znovuvtělení Země. (Pojem „znovuvtělení Země“ je tu závažným poukazem na to, na co poukazují i fenomenální fresky Leonarda da Vinci a Michelangela Buonarotiho, „Poslední večeře“ a „Poslední soud“.)
Kdyby lidstvo minulo tuto událost, bylo by zření Krista v éterném těle omezeno na ty, kteří se ukáží esoterní školou svolní povznést se k takovému zážitku. Avšak ona velká věc, pochopení této velké události přirozeně vyvinutými schopnostmi všech lidí, ta by byla na dlouhou, dlouhou dobu nemožná. Vidíme tedy, že tu již v naší době existuje něco, co bytí a působení duchovní vědy ve světě ospravedlňuje, co není jen ukojením teoretických potřeb, vědecké zvědavosti. Oč duchovní vědě běží?
Jde jí o to, aby na tuto událost lidstvo připravila tak, aby se lidé do této doby správně včlenili, aby jasným rozumem a jasným poznáním viděli, co tu skutečně existuje, co by mohlo okolo nich přejít – aniž by z toho vydobyli kýžené ovoce. O to běží! A bude nanejvýš důležité tuto událost pochopit, neboť po ní budou následovat další události. A právě tak jako před událostí v Palestině předcházely jiné události, tak budou ti, kteří kdysi onu palestinskou událost prorocky předpověděli, nyní tuto novou událost následovat.
Po charakterizované době, kdy On sám se stane opět lidem viditelným v éterném těle, budou ti, kteří ho připravovali, budou moci být poznáni v nové podobě těmi, kteří projdou novou událostí příchodu Kristova. Lidem bude možno zase poznat to, co žilo na Zemi jako Mojžíš, Abraham a proroci a budou vědět, že Abraham Krista předcházel (připravujíc ho), bude ho také následovat tak, že potom převezme poslání pomáhat při práci Kristově.
Tak vrůstá člověk ponenáhlu (nezaspí‑li nejdůležitější událost v nejbližší budoucnosti) do společenství se všemi, kteří jako Patriarchové předcházeli Krista a spojí se s nimi. A opět se objeví celý sbor těch, k nimž se člověk bude moci povznést. A ten, který svedl lidstvo dolů na fyzickou úroveň, objeví se opět po Kristu a dovede člověka také vzhůru a spojí jej zase s duchovním světem. Když tak pohlížíme daleko zpět v lidském vývoji, hledíme zpět k oné době o níž můžeme říci: Od společenství s duchovním světem, sestupuje lidstvo stále víc a více dolů do světa hmotného. I když má tento obraz svou hmotnou stránku, můžeme ho zde přece použít. Člověk, který byl dříve druhem duchovních bytostí, byl tím, že žil v duchovním světě – Synem božím. Avšak to, čím byla jeho, stále víc a více se vtělující duše, to mělo stále větší účast na zevním světě. Tu byl Syn boží v člověku, který našel zalíbení v dcerách Země, tj. v těch duších, které měly sympatii pro fyzický svět.
To opět znamená: Lidský duch prosycený dříve božskou duchovností, snesl se dolů do fyzické smyslovosti, stal se manželským druhem rozumu, který je vázán na mozek a který ho zapletl do smyslového světa. A nyní má najít cestu zpět a vystoupit opět vzhůru po cestě, po níž sestoupil a má se stát opět Synem božím. Syn člověka, jímž se tu stal, by zde dole v tomto fyzickém světě zahynul, kdyby jako lidský Syn nevystoupil opět vzhůru k božským bytostem, ke světlu duchovního světa, kdyby v budoucnosti nenalezl zalíbení v dcerách bohů.
Pro vývoj lidstva bylo nutné, aby se Synové bohů spojili s dcerami lidí, aby se spojili s dušemi připoutanými k fyzickému světu, aby se člověk jako lidský Syn naučil ovládat fyzickou úroveň.
Pro člověka budoucnosti je však nutné, aby jako lidský Syn nalezl zalíbení v dcerách bohů, v božském duchovním světě moudrosti, který se sebou spojí, aby zase vrostl vzhůru do světa bohů. 
Lidská vůle se vznítí božskou moudrostí. 
Kdo se pro to připraví, tomu bude nejmocnějším impulsem, stane‑li se mu viditelnou éterná postava Krista. Pro člověka přirozeně k jasnozření vyvinutého to bude jako znovuzrození Krista a to týmž způsobem, jakým se éterný Kristus zjevil Pavlovi, tj. jako duchovní bytost. Kristus se lidem opět zjeví, porozumějí‑li, že k tomu mají použít těch schopností, které přijmou z vývoje lidstva, z vývoje lidské duše. (Schopnosti přijaté z vývoje lidské duše jsou éterné síly lidského logického myšlení. Jsou to tedy síly téže podstaty jako éterné tělo Kristovo, které lze vnímat pouze těmito silami.)
Nepoužívejme tudíž duchovní vědy jen k ukojení zvědavosti, nýbrž tak, aby pro nás byla přípravou k velkým úkolům, k velkým posláním lidského pokolení, do nichž máme stále víc a víc vzrůstat.
Snažil jsem se neříci ani o slovo víc, ani o slovo méně.
Snažil jsem se naznačit důležité věci jen mimochodem.
Důležité ovšem je, co bylo řečeno nejen pro duše, které budou od roku 1930 do r. 1940 vtěleny na fyzické úrovni, nýbrž také pro ty, které po té době budou v duchovním světě, mezi smrtí a novým vtělením, neboť záleží na tom, aby duše z duchovního světa působily do světa živých duší také tehdy, když tyto o tom neví. Novou událostí zjevení se Krista bude také spolužití duší, které jsou vtěleny na fyzické úrovni, s těmi, které jsou již v duchovním světě, stále vědomější. Pak tu také bude možnost spolupůsobení fyzicky vtělených lidí s duchovními bytostmi. To mělo být ukázáno již tím, že byl uveden obraz, že se pro lidi na Zemi opět objeví proroci. Takže si musíme představit, že pak – až přijdou tyto velké doby v budoucnosti lidstva, že pak budou také lidé ve fyzickém a duchovním světě vzájemně vědoměji spolupůsobit. Dnes to ještě není možné, protože tu chybí společná řeč. Lidé ve fyzickém světě mluví pouze v pojmech, kterými jsou označovány fyzické věci a poměry. Lidé mezi smrtí a novým zrozením však žijí ve světě, který vypadá zcela jinak, než svět který nás především obklopuje, a proto také mluví jinou řečí. Ze všeho, co se v našem světě praví, mohou mrtví přijímat jen to, co se mluví v duchovní vědě.
V anthroposofii pěstujeme něco, co se stává pro mrtvé stále víc a více srozumitelným, neboť mluvíme na tomto poli také pro ty, kteří jsou mezi smrtí a novým zrozením. Tak vrůstá lidstvo do doby, kdy se stávají vlivy duchovního světa stále většími. Veliké události příští doby se budou projevovat ve všech světech. Také lidé mezi smrtí a novým zrozením budou mít ve druhém světě nové zážitky, následkem nové události zjevení se Krista v éterném světě. Mohli by jim však stejně málo porozumět, kdyby se pro ně nebyli připravili na Zemi. Právě tak se budou muset na správné přijetí Kristovy události připravovat lidé, kteří jsou v této důležité době vtěleni zde na Zemi. Pro všechny duše, ať budou ještě vtěleny nebo již nebudou, je důležité, aby byly přijetím anthroposofických pravd připraveny pro tyto důležité příští události. Kdyby to neučinily, musely by čekat. Kdyby nepřijaly zemským vědomím to, co přináší anthroposofie či duchovní věda, musely by čekat – až budou znovu vtěleny, aby pak měly možnost zde na Zemi přijmout přiměřené nauky. Neboť jsou věci, které můžeme zažít a jim se naučit jen zde na Zemi. Proto říkáme, že např. není naprosto možné poznat v duchovním světě smrt. Proto musel Bůh sestoupit do fyzického světa, aby mohl zemřít. 
A právě to, co je obsahem mystéria na Golgotě, nemůže být v žádném jiném světě poznáno tak, jako zde ve světě fyzickém. Byli jsme svedeni sem dolů do fyzického světa, abychom tu získali něco, co může být získáno jen zde. A Kristus sestoupil k lidem proto, že jen zde ve fyzickém světě mohl lidem ukázat, jen zde – v mystériu na Golgotě – jim mohl dát prožít něco, co pak v duchovním světě dá uzrát plodům a ponese ovoce dál. Semena však musí být zaseta zde ve fyzickém světě.
(Převzato z Časopisu přátel duchovních nauk, Olomouc)
Sestavení věků
1) Zlatý	věk	Krtajuga		asi 20 000 let
2) Stříbrný	věk	Trétajuga		asi 15 000 let
3) Kovový	věk	Dváparajuga		asi 10 000 let
4) Temný	věk	Kalijuga		asi 5 000 let
5) náš	věk	obsahuje budoucích	2 500 let

Rudolf Steiner

Co činí anděl v našem těle astrálním
esoterní úvaha

Chápání ducha, v souladu s duchovní vědou, nemá být pouze teoretickým světovým názorem, ale má být obsahem života a životní silou! Jen když se učiníme schopnými zesílit své chápání světa tak, že se toto chápání stane v nás skutečně živým, pak pochopení splní svoji vlastní úlohu. Neboť, moji milí přátelé, tím, že svou duši sjednotíme s vědecko‑duchovním pochopením ducha, tím se staneme v jistém smyslu strážci určitých významných vývojových dějů v lidstvu.
Lidé, kteří usilují o ten či onen světový názor, nemají zpravidla za to, že by, kromě toho – čím jsou jejich představy a myšlenky v jejich lidských duších, mohly být ve světové souvislosti ještě něčím jiným. Se svým světovým nazíráním věří, že se jejich myšlenky a představy do světa vžijí jako ideály, a to právě tím způsobem, jakým se jim podaří uplatnit se ve světě, pokud ovšem konají zřejmé činy.
Vědecké smýšlení o duchu předpokládá, že je nám jasné, že mají‑li být naše myšlenky a představy uskutečněny, musejí nalézt ještě i jiné cesty, než jsou ty, na nichž se realizují naše činy, naše očividné skutky. V poznání této životní nutnosti spočívá již výzva, že takto vědecky duchovně orientovaný člověk, by se měl jistým způsobem účastnit „střežení znamení doby“. Vždyť ve světovém vývoji se děje tak mnohé!
Zejména člověku našeho věku přísluší, aby si získal skutečné porozumění pro to, co se děje ve světovém vývoji, do kterého byl postaven. Vzhledem k jednotlivému člověku každý ví, že nestačí, aby obracel zřetel k zevním událostem kolem sebe, ale že musí obracet zřetel také ke svému vnitřnímu, osobnímu vývoji. Vzhledem k lidstvu, jakoby to nikdo vědět nechtěl.
Uvažte jednou, abych tak řekl, zhruba, že „očividné“ události k nimž dochází ve vnějším světě kolem nás, jsou tu – ať je nám 5, 10, 20, 50 či 70 let. Žádný rozumný člověk však nebude žádat, aby k těmto skutečnostem zaujal člověk v každém z uvedených věků totéž stanovisko. Jak se člověk zachová ke svému zevnímu okolí, to je dáno jen jeho individuálním vývojovým stupněm. Podle tohoto stupně to lze také určit. S tímto závěrem bude, vzhledem k jednotlivému člověku, souhlasit každý. Avšak stejně jako každý jednotlivý člověk prochází zcela určitým vývojem, v jehož průběhu v sobě chová jiný druh sil – v dětském věku, jiný uprostřed svého života a opět jiný jako stařec, tak má také lidstvo jako celek v průběhu vývoje vždy jiné síly. Nedbáme‑li toho, že ve 20. století jsou tyto síly něčím jiným, než např. ve století 15., nebo dokonce před či po mystériu na Golgotě – pak tu stojíme ve světovém vývoji téměř tak, jako bychom spali. Právě to patří k největším nedostatkům naší doby, to je příčinou jejího bloudění a zmatků, že lidé nechtějí vzít na vědomí skutečnost, že si nechtějí těchto věcí všímat, že usuzují o lidstvu abstraktně, jako by nepodléhalo žádnému vývoji.
Nyní se lze ptát: „Jak můžeme do těchto věcí nahlédnout?“
Jak je vám jistě známo, již jsme o mnohých důležitých bodech tohoto vývoje hovořili. Řekli jsme si např., že doba řecko‑latinská (od 8. st. přnl. až do 15. st. nl.), byla vývojově kulturním věkem tzv. „duše rozumové“. Od 15. století, máme co činit s věkem „duše vědomé“.
Tím jsme ve vývoji lidstva charakterizovali něco podstatného, právě ve vztahu k naší době. Vidíme totiž, že nejdůležitější silou, s níž se od 15. století ve vývoji lidstva počítá (až do počátku třetího tisíciletí), je duše vědomá.
Ale, moji milí přátelé, v duchovní vědě nesmíme nikdy zůstat jen u povšechností a abstrakcí. Všude musíme přihlížet k tomu, abychom se zmocnili konkrétních skutečností. Chceme‑li učinit duchovní vědu životním obsahem, životní silou, musíme být mnohem více vážnými než zvědavými. Nesmíme se zastavovat u takových abstrakcí, jako že žijeme ve věku duše vědomé, s jejíž výchovou se zvlášť počítá atp. To je přirozeně něco naprosto správného, je to mimořádně důležité, ale nesmíme zůstat jen u toho! Abstrakce jsou snad někomu užitečné, je‑li ve velmi všedním smyslu zvědavým, nikam však nevedou.
Chceme‑li nyní o těchto věcech dojít k určitému poznání, musíme především poněkud přesněji přihlédnout k bytosti člověka samotného. V duchovním smyslu se jako lidé členíme (postupujeme‑li takřka shora dolů) v tělo „já“, tělo astrální, tělo éterné (které jsem v poslední době označil jako tělo tvořivých sil) a v tělo fyzické (hmotné).
V těchto čtyřech částech lidské přirozenosti je to vlastně jen naše „já“, v němž zprvu žijeme a působíme duševně‑duchovně. Toto „já“ je nám dáno naším pozemským vývojem a tento vývoj je dán řídícími Duchy formy (tvaru), tj. Exusiai.
V podstatě vzato, to, co vstupuje do našeho vědomí, vstupuje do něho prostřednictvím našeho „já“. Nevyvíjí‑li se toto „já“ tak, aby se mohlo spojovat prostřednictvím našich schrán se zevním světem – tu nemáme vědomí, právě tak jako je nemáme od usnutí do probuzení. Naše „já“ je oním článkem, jenž nás spojuje s naším okolím. Naše tělo astrální bylo nám přiděleno ve vývoji měsíčním, který předcházel současnému vývoji zemskému. Éterné tělo jsme získali ve vývoji slunečním a tělo fyzické nám bylo dáno (ve své první „vloze“) ve vývoji saturnském.
Přečteme‑li si knihu: „Tajná věda“, uvidíme, jak složitým způsobem vzešlo to, čím je dnes člověk. Ze skutečností jež nám „Tajná věda“ podává, pozorujeme, že na učlenění oněch starších tří schrán, spolupůsobili duchové všemožných hierarchií. Pozorujeme, že to, co nás halí jako tělo fyzické, éterné a astrální, je velmi složité povahy. Avšak nejen že hierarchie spolupůsobily na vytvoření těchto tří schrán, ale tyto hierarchie v nich pracují doposud. Kdo se domnívá, že člověk je složen pouze z kostí, krve, masa atd., jak nám to vykládá obyčejná přírodní věda, např. fyziologie, biologie či anatomie, ten člověku nerozumí. Přistupujeme‑li k lidské bytosti tak, že ji vidíme zahalenou do zmíněných schrán, tehdy ji vidíme pravdivě. Tehdy vidíme, jak moudře a plánovitě spolupracují duchovní bytosti vyšších hierarchií ve všem tom, co se bez našeho vědomí děje v našich tělesných schránách. Z toho, co jsem o spolupůsobení jednotlivých duchů vyšších hierarchií na vzniku člověka podal jaksi náčrtkovitě, v hrubých obrysech v „Tajné vědě“, z toho můžete již poznat, jak složitě se tyto věci musí jevit v jednotlivostech. A přece: chceme‑li člověku porozumět, musíme se těmto věcem čím dál tím víc přibližovat i v konkrétních jednotlivostech! Na tomto poli je však nesmírně obtížné i jen přihlédnout k některé otázce. Takové konkrétní otázky jsou nesmírně složité.
Představme si, že by se někdo otázal:
„Co činí v nynějším vývojovém cyklu lidstva (tj. v roce 1918) v lidském těle éterném – např. hierarchie Serafim nebo Dynamis?
Takovou otázku lze položit právě tak snadno, jako se můžeme např. ptát, zda v Luganu právě prší či neprší. Pouhým přemýšlením nebo teoretizováním se tu ovšem pravdy nedobereme. Zde se musíme nějak dostat k samotné skutečnosti! Pravděpodobně pošleme do Luganu telegram, dopis atp. A právě tak musíme vyzvědět skutečnost, chceme‑li vědět něco o tom, jakou roli mají Serafové, Trůnové atd. v přítomném věku lidstva, v lidském éterném těle. Avšak vyzvědět zde skutečnost je ovšem mimořádně složité ještě i z jiného důvodu. K těmto oborům se člověk smí „přibližovat“ jen postupně. Vždy je tu jaksi postaráno o to, aby nám (usilujeme‑li o skutečné poznání) nenarostla křídla až do nebe, abychom neztratili půdu pod nohama a nestali se pyšnými a zpupnými. Proto smíme jasně nahlédnout jen do takových souvislostí, s nimiž máme bezprostředně co činit, které nám jsou takřka nejbližší. Nechceme‑li totiž, vzhledem ke svému postavení ve vývoji lidstva, „spát“, musíme do těchto věcí „vidět“ jasně!
Z uvedených důvodů chci nyní mluvit o otázce, která není příliš vzdálená, třebaže je neméně konkrétní jako otázka předchozí, o otázce, kterou by se měl člověk přítomnosti vážně zabývat.
Tato otázka zní:
„Co v přítomném věku lidstva činí angeloi (andělé), tj. bytosti stojící člověku nejblíže, v jeho těle astrálním?
Tělo astrální je nejblíže vnitřní bytosti lidského „já“ a angeloi jsou nejbližší hierarchií, stojící nad hierarchií člověka. Lze tedy předpokládat, že se nás zodpovězení této otázky víc než týká. Neptejme se hned na to nejvzdálenější, ale pokládejme si otázky poněkud „skromnější“, otázky na to nejbližší:
„Co činí angeloi v právě probíhajícím 20. století, ve věku, který začal patnáctým stoletím a potrvá až do počátku třetího tisíciletí? Co činí v lidském těle astrálním?“
Nuže, moji milí přátelé, co o tom můžeme říci?
Duchovně‑vědecké bádání, je‑li konáno vážně, není hraním si s představami či se slovy, nýbrž skutečně vniká do oborů, v nichž zříme duchovní svět. A to, co je lidem dnes nejbližší, může být vlastně plodně zodpovězeno teprve dnes, právě ve věku duše vědomé.
Lze namítnout: Kdyby byla tato otázka položena v jiných vývojových obdobích, byla by zde jistě také tehdy odpověď!
Avšak v minulých obdobích „atavistického jasnozření“, ani ve věku řecko‑latinské kultury, na takovou otázku nemohla být dána pravdivá odpověď! Neboť obrazy, jichž se duši tehdy dostávalo atavistickým jasnozřením, zatemňovaly pozorování činů angeloi v našem astrálním těle. Zde, pro tyto obrazy nebylo co zřít. V době řecko‑latinské, zde již ony obrazy sice neexistovaly, avšak nebylo také ještě vyvinuto lidské myšlení tak, jako je vyvinuto dnes, kdy již zesílilo, kdy se mu dostalo posílení právě věkem přírodovědeckým. A tak je právě věk duše vědomé věkem, v němž lze vědomě proniknout k takovým otázkám. A právě v tom se musí ukázat plodnost naší duchovní vědy pro život, že neodbýváme věci teoriemi, nýbrž že dovedeme říci něco, co má bezprostřední význam pro každodenní život.
O tom, co angeloi konají v našem těle astrálním, se můžeme přesvědčit tehdy, postoupíme‑li až k jistému stupni jasnovidného pozorování, kdy uvidíme, co se uvnitř našeho astrálního těla děje. Má‑li být tedy naznačená otázka zodpovězena, musíme postoupit alespoň ke stupni poznání imaginativního.
Tu se ukáže, že tyto bytosti z hierarchie angeloi, a jistým způsobem každý jednotlivý anděl, jemuž je dán úkol pro konkrétního člověka (tzv. „anděl strážný“), svým spolupůsobením v lidském astrálním těle vytváří určité obrazy. Tyto obrazy vytvářejí andělé pod vedením Duchů formy. (Exusiai = Elohim). Nepostoupíme‑li k poznání imaginativnímu, nemůžeme na žádný způsob vědět, že v našem astrálním těle jsou neustále vytvářeny obrazy, které vznikají a zanikají. Kdyby tyto obrazy nebyly vytvářeny, nemohl by budoucí vývoj lidstva souhlasit s „úmysly“ Duchů formy. K čemu chtějí Duchové formy lidstvo přivést (do konce vývoje Země a dále), to musejí nejdříve vyvíjet v obrazech. Z těchto obrazů se později vyvine skutečnost, tj. přetvořené lidstvo! Nuže, tyto obrazy vytvářejí Duchové formy v našem těle astrálním prostřednictvím angeloi. Andělé tak formují v lidském astrálním těle obrazy, které můžeme pozorovat – k jasnozření vyvinutým myšlením. A dokážeme‑li tyto obrazy skutečně pozorovat, ukáže se nám, že jsou vytvářeny podle určitých podnětů, podle zcela určitých zásad. Jsou vytvářeny tak, že ve způsobu jak vznikají, jsou již takřka obsaženy síly pro budoucí vývoj lidstva. A třebaže to zní „nezvykle“, musí to již být tak vysloveno:
Andělé při své práci chovají určitý úmysl – vzhledem k příštímu „sociálnímu uspořádání lidstva“!
Usilují, v lidských tělech astrálních, o vytváření takových obrazů, jež skrze budoucí mezilidské vztahy přivodí zcela určité sociální poměry. Jistě se tomu můžeme vzpírat, nemusíme uznat, že andělé v nás chtějí vyvolat ideály budoucnosti, přece však je tomu skutečně tak! V jejich obrazotvorbě je jaksi činně obsažena zcela určitá zásada, která se dá charakterizovat asi takto: V budoucnosti nemá mít žádný člověk pokoj v prožívání štěstí, jsou‑li kolem něho lidé nešťastní. V těch obrazech jaksi vládne podnět ke „všeobecnému bratrství“, k naprostému sjednocení ducha lidského pokolení, slovem, ke správně chápanému bratrství v sociálních mezilidských vztazích, v lidském fyzickém životě. To je to první, k čemu dospěje náš duchovní zrak, pohlíží‑li na to, jak angeloi vytvářejí obrazy v lidském těle astrálním!
Je tu však ještě druhý podnět. Angeloi nesledují určité úmysly jen se zřetelem k zevnímu sociálnímu životu, ale také se zřetelem k vnitřnímu duševnímu životu lidí. V budoucnu má každý člověk v každém člověku vidět skryté „božství“!
Pamatujme si tedy dobře, moji milí přátelé, že podle úmyslů, jež spočívají v práci andělů, nemáme na člověka pohlížet takřka jako na výše vyvinuté zvíře, jen podle jeho fyzických kvalit, a to ani v teorii, ani v praxi, ale naopak, máme před člověka předstupovat s plně vyvinutým pocitem:
V každém člověku se projevuje něco z božských základů světa, co se projevuje v mase a krvi!
Člověk má být pochopen jako obraz, projevující se z duchovních světů. Aby člověk mohl být takto chápán, jak jen možno se vší vážností a s porozuměním, to je jako možnost vkládáno anděly do jejich obrazů! Až to jednou bude uskutečněno, pak to bude mít zcela určité následky. V budoucnu se tak vyvine svobodná religiosita, spočívající na tom, že nikoliv jen v teorii, ale v každodenní životní praxi, bude v každém člověku uctíván obraz božství. Pak již nikdo nebude mít zapotřebí žádného vnějšího náboženství, neboť již samo setkání člověka s člověkem bude náboženským úkonem, svátostí. A církev, rozumí‑li jen sama sobě, bude chovat jen jeden úmysl: Činit se na fyzické úrovni zbytečnou, neboť se celým svým životem stane výrazem nadsmyslového světa. V podnětech práce andělů spočívá nejméně také úmysl:
Vylít na lidstvo úplnou „svobodu náboženského života“!
A v podstatě vzato, je tu ještě něco třetího:
Poskytnout člověku možnost dospět myšlením k duchu, dostat se samostatným myšlením přes propast nerovnosti, dát všem lidem možnost „dožít se téhož ducha“.
Jako harmonie sfér, vyznívá práce andělů v lidských tělech astrálních:
1/ rovnost: duchovní věda pro ducha
2/ volnost: náboženská svoboda pro duši
3/ bratrství: obětavá láska pro tělo!
Dnes je tomu tak, že žijeme ve věku duše vědomé, v němž angeloi konají v lidském těle astrálním to, o čem právě vyprávím. Ponenáhlu mají lidé vědomě dospět k pochopení toho, co jsem tu vyslovil. To náleží lidskému vývoji. Lze se tedy ptát:
Jak to, že o tom dnes mohu mluvit, jak jsem se k tomu dostal?
Kde lze dnes nahlédnout tuto práci angeloi?
Nuže, dnes ještě se s touto prací můžeme shledat jen u člověka spícího, v době jeho bezvědomí, mezi usnutím a probuzením. Avšak existují také tzv. „vědomé stavy spánku“!
Často jsem již mluvil o tom, jak lidé, třebaže ve dne vědomě bdí, v nejdůležitějších věcech svého života vlastně spí. A mohu vás ujistit, že je to neradostná bilance, s jak mnoha takto spícími se setkáváme, kráčíme‑li životem bděle. Ve světě i v nejbližším okolí se kolem těchto zdánlivě bdělých spáčů odehrávají významné velké události a oni je nechávají prostě „dít se“, aniž by se o ně starali, aniž by se jich jakkoliv dotýkaly.
Nezávisle na tom, že člověk ve svém „bdění“ právě něco mimořádného „zaspává“, bez ohledu na to, zda o tom chce či nechce něco vědět, probíhá v jeho astrálním těle tato důležitá práce angeloi.
K takovým věcem dochází často způsobem, jenž se lidem musí jevit velmi podivný. Ač mnohého člověka musíme mít za naprosto nehodného navázat tím či oním směrem spojení s duchovním světem, přece i jeho astrálního těla je použito, i na jeho astrálním těle může být něco takového pozorováno! I v jeho astrálním těle pracuje anděl, v pospolitosti ostatních andělů, na budoucnosti lidstva!
Jde tedy o to, aby se výsledky práce andělů doslova „protlačily“ do ospalého lidského vědomí. K uznání toho, co jen tímto způsobem může být nalezeno v těle astrálním, musí být pozvednuta „duše vědomá“.
Za uvedeného předpokladu, moji milí přátelé, můžete také pochopit to, na co vás nyní chci upozornit. Právě tento věk duše vědomé, se tlačí ke zcela určité události. Dnes závisí jen na člověku samém (neboť máme co činit s duší vědomou), jak se tato událost ve vývoji lidstva uskuteční. Může k ní dojít o sto let dříve nebo později (namáhavě či dramaticky). Ať tak či tak, musí vstoupit do vývoje lidstva. Proto lidé musí dospět ke zření toho, co a jak činí angeloi v jejich astrálních tělech, avšak jen cestou duše vědomé, svým vědomým myšlením, tak aby připravili budoucnost lidstva. To, co na tomto poli učí duchovní věda, se musí stát praktickou životní moudrostí, individuálním vlastnictvím, vlastním statkem moudrosti, pevným přesvědčením, že andělé chtějí právě to, co jsem zde naznačil.
Vzhledem k přiblížení se ideálu svobody, pokročilo již lidské pokolení tak daleko, že závisí jen na něm samém, zda naznačenou událost prospí, či bude‑li jí kráčet vstříc s plným vědomím.
Co to znamená, jít této události s plným vědomím vstříc?
Dnes lze člověku studovat duchovní vědu, která zde existuje. Naprosto není zapotřebí konat nic jiného, než studovat tuto duchovní vědu (není třeba mít vlastní duchovní zření, tak jako nemusíme jet sami do Ameriky, abychom v ni mohli uvěřit). Meditujeme‑li kromě studia duchovní vědy ještě např. o tom, co je uvedeno jako praktické návody např. v knize „Jak poznáme vyšší světy“, podporujeme tím věc jaksi navíc. Avšak to potřebné, to se již děje tím, že studujeme duchovní vědu, rozumíme‑li jí ovšem vědomě správně.
Aniž by bylo třeba osvojit si jasnovidné schopnosti, může dnes každý člověk, nestaví‑li sám sobě do cesty předsudky, studovat duchovní vědu. Budou‑li si lidé stále víc a víc osvojovat pojmy a ideje duchovní vědy, probudí se ve svém vědomí tak dalece, že zmíněné události nebudou zaspány, ale budou prožity vědomě!
Tyto události smíme charakterizovat ještě přesněji, neboť je to ve skutečnosti jen jejich přípravou, víme‑li co andělé konají. Jak již bylo řečeno, závisí jen na tom – jak se lidé zachovají, uskuteční‑li se dříve či později, nebo, v nejhorším případě, nedojde‑li k nim vůbec. Proto je mimořádně důležité, aby v určitém okamžiku mohlo být světem angeloi poukázáno na ono trojí, k čemu má právě dojít:
1) Člověk může pochopit hlubší stránku své lidské přirozenosti, svými nejbezprostřednějšími lidskými zájmy!
Ano, moji milí přátelé, nadejde okamžik, který lidmi nemá být zaspán, okamžik kdy lidé přijmou z duchovních světů, od svých andělů, podnět směřující k tomu, abychom měli na každém člověku mnohem větší zájem, než jaký jsme nakloněni mít dnes. Tento zvýšený zájem o naše bližní, nemá být vyvinut oním obvyklým pohodlně subjektivním způsobem, na který jsme dnes zvyklí, nýbrž takřka rázem. Lidem bude z duchovní strany skutečně vnuknuto určité tajemství: „Čím druhý člověk je!“
To prosím není nějaká teoretická úvaha, nýbrž lidé se dozví něco zcela konkrétního, co je může zajímat na každém člověku. To je to první, čím bude zejména vydobyt nový „život sociální“.
Druhým podnětem z duchovního světa bude, že anděl zcela nezvratně ukáže (nadevší pochybnost), že:
2/ Kristův podnět podmiňuje kromě všeho jiného, také naprostou a úplnou náboženskou svobodu!
Křesťanství je to, co umožňuje náboženskou svobodu.
A tím třetím je, že:
3/ Člověk může zcela nepochybně a nevyvratitelně nazírat do duchovní podstaty světa!
Jak již bylo řečeno, tato událost má nadejít tak, že ke zmíněné práci angeloi, nalezne lidská duše vědomá určitý vztah. To čeká lidstvo v jeho vývoji. K tomuto cíli pracují andělé svými obrazy v lidském těle astrálním.
Upozorňuji však důrazně na to, že tato událost, kterou je třeba očekávat, je plně ponechána (dána) lidské vůli (poprve ve vývoji lidstva je duchovním světem respektována svobodná vůle lidstva i v sociálních vztazích. To dříve nebylo možné). Lidé zde mohou opomenout mnohé. A mnozí dnes také mnohé opomíjejí. Opomíjejí to, co má vést k bdělému prožití naznačeného okamžiku.
Jak jistě víte, hrají ve světovém vývoji důležitou úlohu také ještě i jiné bytosti, které mají zájem na tom, aby člověka jaksi strhly stranou z jeho vývojové cesty. Jsou to ahrimanské a luciferské bytosti.
To, co jsem právě řekl, patří do božského vývoje člověka. Kdyby svůj vývoj člověk přenechal jen tak odevzdaně své vlastní přirozenosti, musel by vlastně zcela bez námahy, jaksi přirozeně dospět ke zření toho, co v jeho astrálním těle rozvíjí anděl (nedospěl by k tomu však vědomým úsilím a už vůbec ne svobodně). Působí zde však luciferský vývoj, směřující k tomu, aby člověka odtlačil, odvedl od nahlížení do práce hierarchie andělů. Činí to tak, že brzdí jeho svobodnou vůli. Prakticky se snaží používání svobodné vůle zahalit člověku temnotou. Lucifer chce učinit člověka bytostí dobrou, chce (z hlediska, jehož se nyní dotýkám) pro člověka vlastně dobro (tj. duchovno), ale chce mu je vnutit, chce mu je dát bez ohledu na jeho svobodnou vůli. Člověk má být Luciferem podle principů dobra takřka automaticky uveden do jasnozření. Jeho svobodná vůle, tj. možnost ke zlu, má být člověku vzata. Luciferské bytosti chtějí člověka učinit takovým, aby jednal z ducha jako pouhý obraz ducha, tj. bez vlastní svobodné vůle. Luciferské bytosti chtějí učinit člověka dobrým automatem. To souvisí s určitým tajemstvím vývoje.
Luciferské bytosti, jak jistě víte (viz Steinerova „Tajná věda“ atp.), jsou bytosti, které zůstaly stát na jiných stupních vývoje a jež tak vnášejí do zemského vývoje něco cizorodého (vnášejí minulé do přítomného). Tyto luciferské bytosti mají veliký zájem na tom, aby se zmocnily člověka, aby mu zabránily dostat se ke svobodné vůli. To proto, že samy si svobodné vůle ve vývoji nevydobyly. Svobodná vůle může být vydobyta jen na Zemi. Ale tyto bytosti nechtějí mít se Zemí nic společného. Chtějí mít (přijmout) jen vývoj saturnský, sluneční a měsíční. U toho chtějí zůstat a od vývoje zemského se distancují. Tyto luciferské bytosti takřka nenávidí svobodnou vůli člověka. Jednají vysoce duchovně, ale automaticky. To je mimořádně významné! Proto chtějí člověka pozvednout z jeho ponížení ke své výši, ke své duchovní výši, avšak chtějí ho učinit automatickým, duchovně automatickým.
Kdyby člověk na jedné straně dospěl příliš záhy k jasnozření, cestou plného automaticky‑duchovního působení, vzešlo by tím na druhé straně nebezpečí, že by „zaspal“ ono zjevení, k němuž má dojít.
Proti zmíněnému „zjevení“ ovšem pracují také bytosti ahrimanské, které se snaží v člověku „usmrtit vědomí o jeho duchovnosti“. Snaží se člověku vštípit představu, že je vlastně jen dokonale vytvořené zvíře. Ahriman je v pravdě velikým učitelem materialistického Darwinismu! Je však také velikým učitelem všeho technického pokroku a praktického konání ve vývoji Země. Neusiluje o nic jiného, než o zevní smyslový život člověka. Chce mít jen široce rozestřenou techniku, jíž by člověk rafinovaně uspokojoval stále tytéž potřeby (např. jídla a pití), jimiž se uspokojuje zvíře. Ahrimanští duchové naší doby se snaží rozmanitými rafinovanými prostředky (např. vědeckou spekulací) zatemnit a usmrtit v člověku vědomí, že je obrazem božství.
V dřívějších dobách by ahrimanským duchům toto zatemňování pravdy různými teoriemi nebylo nic platné. Ještě v době řecko‑latinské a tím víc v dobách dřívějších, měl člověk atavistické jasnozření a pohlížel jeho obrazy do duchovního světa. To, co by mu Ahriman říkal o jeho vztahu ke zvířatům, by pro jeho život nemělo žádný význam. Spekulativní myšlení nabylo své moci (mohli bychom říci, že se ve své bezmocnosti stalo mocným), až v našem pátém poatlantském kulturním období (tj. po 15. st. nl.). Teprve v tomto období je myšlení schopno uvést duši vědomou do oboru duchovna, tím je však také schopno bránit jí do tohoto duchovna vstoupit. Teprve nyní prožíváme dobu, ve které je „vědecká teorie“ schopna člověka vědomě oloupit o jeho božskost a o jeho zkušenosti s božským. Něco takového je možné jen ve věku duše vědomé. Ahrimanští duchové proto hledí rozšiřovat takové nauky, které zatemňují božský původ člověka.
Z toho, co bylo uvedeno jako záporně působící proudy, proti normálnímu božskému vývoji člověka, z toho lze již vystihnout, jak se musí člověk v životě zařídit, aby nezaspal právě to, o čem bylo hovořeno a co má ve vývoji nadejít jako zjevení. Jinak vznikne veliké nebezpečí. Člověk musí být na pozoru vůči tomuto nebezpečí. Namísto oné významné události, která má mocně zasáhnout do budoucího utváření Země, by mohlo dojít k něčemu, co by mohlo být vývoji Země velice nebezpečné.
Zde můžeme vidět, že určité duchovní bytosti dosahují svého vývoje prostřednictvím člověka tím, že se člověk spoluvyvíjí s nimi! Tak např. angeloi, kteří v lidském těle astrálním vyvolávají své obrazy, tak nečiní pro svou zábavu, nýbrž – aby bylo v jejich vývoji něčeho dosaženo. Protože však toho má být dosaženo ve vývoji lidstva, tu by se to vše obrátilo v pouhou hru, kdyby lidé vědomě (když nabyli své duše vědomé) nechali celou věc nepovšimnutou. Andělé by si nakonec jen „zahráli“ ve vývoji astrálního těla člověka. Hrou to nebude jen tehdy, jestliže se to v lidstvu uskuteční! Z toho je zřejmé, že práce andělů musí zůstat za všech okolností „vážnou“! Uvažte jen, co by to znamenalo za kulisami bytí, kdyby člověk jednoduše svou ospalostí způsobil, že by práce andělů zůstala „hrou“?! A kdyby k tomu přece došlo, kdyby pozemské lidstvo přece zaspalo tuto událost, jako důležité duchovní zjevení budoucnosti, kdyby byla zaspána třeba jen jeho střední část, vztahující se ke svobodě náboženské, kdyby lidstvo zaspalo opakování „mystéria na Golgotě“ na éterné úrovni (RS neustále upozorňoval na znovuobjevení se Krista v éterném těle v průběhu 20. století), pak by museli angeloi o totéž usilovat jinou cestou. Pak by úmysly uložené do zmíněných astrálních obrazů, jež by lidé nedopustili uložit v jejich astrálních tělech ve stavu bdělém, musely být uskutečněny skrze spící lidská těla (tj. skrze tělo éterné a fyzické). To, co by lidé zaspali ve svém bdělém stavu, toho by muselo být dosaženo ve spánku, pomocí lidského těla éterného a fyzického, odpočívajícího na loži (touto náhradní cestou by angeloi dosáhli svého postupu ve vývoji bez vědomí člověka, tzn. že člověk by se spolu nevyvíjel). Tam by musely být hledány síly k dosažení toho, čeho andělé nemohli dosáhnout skrze astrální tělo bdělých lidí, když jsou bdělé duše v těle éterném a fyzickém. Toho by se pak dosáhlo spícími těly éternými a fyzickými, když je lidské „já“ se svým tělem astrálním mimo ně. To je ono veliké nebezpečí, ve věku duše vědomé. To jsou ony události, k nimž by mohlo dojít, kdyby se lidé nechtěli obrátit k duchovnímu životu, před počátkem třetího tisíciletí! A počátek 3. tisíciletí, nastává jak víme koncem roku 2 000!
Mohlo by tedy dojít k tomu, že to, co má být dosaženo prací andělů, bude dosaženo namísto s lidmi bdělými, ve spících tělech lidí. Aby mohla být uskutečněna, museli by andělé svoji práci vyjmout z astrálního těla člověka a ponořit ji do jeho těla éterného. V tom by však již člověk nebyl! Uskutečnilo by se to v těle éterném, když při tom člověk není.
Nyní, když jsem vám o této věci rozvinul všeobecnou ideu, můžeme si konkretizovat, k čemu by vlastně došlo tím, že by angeloi museli tuto práci konat v těle éterném a fyzickém, aniž by za spánku byl člověk při tom. Ve vývoji lidstva by tím, moji milí přátelé, muselo dojít neodvratně k trojímu:
1) Především by se ve spícím člověku, ve spících lidských tělech (za nepřítomnosti „já“ a těla astrálního) vytvořilo něco, s čím se člověk neshledá svobodně ze své vůle, ale nutně, vždy – když se ráno probudí, neboť to tu právě již bude. Namísto, aby měl člověk vědomí svobody, stane se mu to „pudem“. A právě tím by se to stalo škodlivé! Zde hrozí, že se s tím spojí určité instinktivní síly, jež mají vstoupit do lidské přirozenosti a které souvisí s mystérii zrození a početí, tedy s pohlavním životem.
Kdyby se opravdu naplnilo nebezpečí, o němž jsem tu hovořil, pak by jistí angeloi museli sami prožít jistou změnu, o níž dnes ještě nesmí být hovořeno, neboť patří mezi vyšší tajemství iniciační vědy!
Může však být řečeno, co se bude dít ve vývoji lidstva, jestliže namísto užitečným způsobem, v jasném bdělém vědomí, se tyto věci vynoří jako ničivé pudy v pohlavním životě. Tyto pudy by neznamenaly jen jakési abstraktní zabloudění, nýbrž by přešly do sociálního života, v němž by vyvolaly utváření jistých sociálních forem. Následkem pohlavního života by to vstoupilo do lidské krve, a tím by bylo v zemském vývoji znemožněno rozvíjení jakéhokoliv bratrství nezávislého na pokrevní příbuznosti. To pokrevní, to pudové, by se vždy vzpouzelo proti všeobecnému bratrství!
Nadejde rozhodující okamžik, kdy se lidstvo octne na rozcestí. Buď půjde přímo, pak ovšem musí být lidé bdělí, nebo se dá strhnout vpravo (Lucifer) či vlevo (Ahriman), a pak se ze spících lidí vynoří pudy, jež budou v lidech vzbuzovat hrůzu.
Co potom řeknou přírodovědci, když se takové pudy vynoří?
Ano, přírodovědci řeknou: „To je přirozená nutnost. K tomu muselo dojít, to spočívá ve vývoji lidstva.“
Spekulativní přírodní věda na takové věci upozornit nemůže. Spekulativní věda má vždy vysvětlení po ruce, ať se lidé stanou anděly, ďábly či satany! Přírodní věda řekne ve všech případech automaticky totéž:
„To je následek toho, co vzešlo z předcházejícího vývoje...“
Inu, veliká to moudrost kauzálního chápání přírody!
Z události, o níž jsem se zmínil, nepostřehne přírodní věda nic. Stanou‑li se lidé svými pohlavními pudy polovičními ďábly, bude se na to pohlížet jako na přírodní nutnost. Tzn., že přírodovědecky nelze věc ani předpovědět, ani vysvětlit. S tímto závěrem jistě přírodní věda nebude souhlasit, neboť ať to již bude jakékoliv, ona přece dokáže „vysvětlit všechno“!
Takové věci se dají prohlédnout právě jen duchovním poznáním, tj. jen v poznání jasnovidném. To je to první zlo.
2) To druhé, co by vzešlo z takové práce pro lidstvo, z práce, jež přivodí změny andělům, by bylo instinktivní poznání určitých léčiv. Vše to, co souvisí s lékařstvím, pak dozná v materialistickém smyslu nesmírný pokrok. Lidem se dostane instinktivního nazírání do léčivých sil jistých látek a na jisté úkony. Lidé dojdou k určitým úkonům, které se budou líbit, ačkoliv je to jistým směrem povede do nezdravosti. Tak dojde k rozšíření poznání léčivých sil, určitých dějů a úkonů. Tím však člověk zapadne do zcela škodlivých proudů, neboť se lidé především jistými instinkty dozví, jaké nemoci určité látky (resp. určité úkony) vyvolávají. Tak budou moci zcela podle egoistických zájmů, zařizovat věci tak, aby byly nebo nebyly určité nemoci vyvolávány. Tím budou způsobeny nesmírné škody, jež však budou vydávány za užitečné. Nemocné bude označováno za zdravé!
3) A to třetí, k čemu takto dojde, bude, že lidé poznají zcela určité síly, jimiž bude možno, abych tak řekl, poměrně snadno (harmonizací určitých výchvěvů) rozpoutat ve světě mocné mechanické síly. Lidé se tímto způsobem naučí pudově ovládat určité duchovně mechanické podstaty, jimiž se veškerá technika ocitne v divokých proudech. Avšak lidskému egoismu, bude toto zvrhnutí sloužit mimořádně dobře a bude se zamlouvat.
To je, moji milí přátelé, kus konkrétního pochopení vývoje, kus pochopení života, jež může v podstatě vzato správně zhodnotit jen ten, kdo prohlédá, jak neduchovní chápání života nemůže nabýt jasno v takových věcech.
Kdyby jednou vzniklo lékařství, které bude lidstvu škodit, kdyby došlo k hroznému zbloudění pohlavních pudů, a kdyby došlo k divokému shonu v ryze průmyslovém světovém mechanismu, k vydrancování přírodních sil silami duchovními, tu by to vše neduchovní nazírání na svět nepostřehlo a nevidělo by, jak se lidstvo odchyluje od pravé cesty. Nevidělo by to právě tak, jako spící člověk ve spánku nevidí, co se kolem něho děje, když se k němu např. blíží lupič. Člověk takové věci zpozoruje teprve později (v jejich následku), až už působí. Takové probuzení by však pro člověka bylo velmi neblahé. „Spící“ člověk se bude veselit ze svého pudového rozšíření znalostí sil, určitých látek a úkonů. Bude pociťovat libost při sledování určitého bloudění pohlavních pudů, bude velebit toto zbloudění jako zvlášť velké rozvinutí nadlidskosti, bezpředsudkovosti, nezaujatosti. V určitém vztahu mu bude hnusné krásným a krásné hnusným. Na vše takové bude pohlíženo jako na přírodní nutnost.
Takové je zbloudění z cesty, která je lidstvu předepsána vlastní bytostí člověka.
Osvojíme‑li si cit pro to, jak duchovní věda proniká do smýšlení, myslím, že můžeme také přijít s dostatečnou vážností vstříc těmto věcem, jež jsem zde uvedl. Z toho můžeme čerpat to, co má být vlastně z duchovní vědy čerpáno, tj. uznávat v této duchovní vědě určitou závaznost, určitý závazek pro život. Kdekoliv, moji milí přátelé, stojíme na světě, cokoliv máme ve světě činit, vždy jde o to, abychom mohli v sobě chovat myšlenku:
„Naše konání musí být prosyceno a prozářeno naším duchovně‑vědeckým vědomím.“
Pak jsme s to poněkud přispět k tomu, aby lidstvo pokračovalo kupředu ve správném smyslu. Člověk se zcela mýlí, domnívá‑li se, že by duchovní věda, bereme‑li ji důstojně a vážně, mohla odvádět od praktické a intenzivní práce v životě. Pravá duchovní věda člověka k práci v životě probouzí, a to zejména ve věcech, které jsem tu uvedl.
Moji milí přátelé, je možné se otázat:
Je vlastní bdělý život škodlivý spánku?
Použijeme‑li přirovnání, že nazírání do duchovního světa je oproti obyčejnému vědomí „probuzením ze spánku“, pak můžeme, abychom rozuměli tomuto přirovnání, položit otázku:
Může bdělému životu škodit spánek?
Prožívá‑li člověk svůj bdělý život správně, bude mít také zdravý spánek. Prožívá‑li svůj bdělý život tupě, lenivě či pohodlně, tj. bez práce; pak je také jeho spánek nezdravý. (Tzn., že nezdravý spánek bdělému životu škodí, zatímco zdravý spánek bdělému životu prospívá. A naopak: „bdělý“ bdělý život, prospívá spánku a „ospalý“ bdělý život, spánku škodí.)
Získáme‑li si duchovní vědou správný poměr k duchovnímu světu, pak také uvádíme do správných kolejí svůj zájem o obyčejný smyslový život podobně, jako zdravým bdělým životem upravujeme svůj spánek na zdravý spánek. Tak je tomu vzhledem k životu, který si osvojujeme duchovní vědou, jako život bdělý. Pozorujeme‑li život v naší době a nedáváme‑li si pozor na tak mnohé kolem sebe, „spíme“!
Zejména v posledních desetiletích jsou lidé pyšní na tzv. „životní praxi“. To již dospělo tak daleko, že ti, kteří nejvíce opovrhují duchovním životem (životem ideovým, spirituálností), se všude dostali na vedoucí místa. Zde pak tak dlouho deklamovali o „praxi tohoto života“, až lidstvo zavlekli do propasti. Až když jsou již na dně, počínají někteří (nejvíce však ti, co tak činí pudově) „krákorat“: „Musí nadejít nová doba!“ („New age“, tuto přednášku konal RS v roce 1918!) „Musí se vystoupit s novými ideály!“
Ale toto je právě krákorání!
Jestliže tyto věci vystupují pudově, bez vědomého vžití se do duchovní vědy, povede to spíš k úpadku než k nějakému vývojovému přechodu. Tento přechod musí lidé uskutečnit sami, tzn. v bdělém stavu!
Deklamuje‑li dnes někdo tímto způsobem, na který je lidstvo již dlouho navykáno, sklidí snad ještě něco slávy. Avšak lidé se budou muset naučit naslouchat jiným slovům, jiným obratům, má‑li ze zmatků dnešní doby (z chaosu) vzejít opět kosmos (nový řád, nový zákon)!
Jestliže lidé, kteří měli bdít, opomenou být v některém věku skutečně bdělými; nenaleznou‑li to, co by se mělo skutečně stát, pak se nestane naprosto nic skutečného. Pak tu jen obchází přízrak předchozí epochy! Právě tak, např. jako v mnohých náboženských pospolitostech obcházejí přízraky minulosti, tak v našem právním životě namnoze ještě obchází přízrak starého pohanského Říma.
Proto je právě v tomto směru úkolem duchovní vědy, učinit ve věku duše vědomé člověka svobodným, uvést jej do pozorování duchovní skutečnosti; tj. např. do toho, „co koná anděl v našem astrálním těle“!
Mluvit o andělích atp., to může být jen začátek. Pokroku musí být dosaženo tím, že mluvíme o věcech konkrétně, tzn. že si odpovídáme na nejbližší otázky, jež se nás týkají vzhledem k našemu určitému věku. A protože angeloi v našem astrálním těle „prostě“ tkají obrazy, jež nás v budoucnosti mají utvářet, znamená to, že se nás tato otázka bezprostředně týká! Kdybychom neměli duši vědomou, nemuseli bychom se starat. Pak by tu museli nastoupit jiní duchové, jiné hierarchie, aby uskutečnily to, co angeloi utkali. Avšak my duši vědomou máme. Proto zde žádní jiní duchové nenastoupí!
Samozřejmě, že např. ve věku egyptsko‑chaldejském jiní angeloi také tkali obrazy. Tu však záhy nastoupili jiní duchové a lidem to bylo zatemněno právě lidským atavistickým vědomím (nebylo zde duše vědomé). To, co lidé zřeli svým atavistickým jasnozřením, přes to si utkali „temný závoj“. Dnes má člověk tyto obrazy odhalit! Proto nesmí zaspat to, co bude do jeho vědomého života vneseno v době, která jistě skončí před počátkem třetího tisíciletí. (Konec roku 2 000 je zde RS označen za konec staré doby. Dál již záleží jen na lidstvu samém, zda se vývoj bude ubírat vědomě v nových sociálních vztazích, či nevědomě cestou dekadence. Obě možnosti zde RS naznačil. Tyto články nejsou jen duchaplnou zajímavostí!)
Nepřijímejme z duchovně orientované vědy, jen všelikeré nauky. Čerpejme z ní také předsevzetí! Tato předsevzetí nám poskytnou sílu, být bdělými lidmi!
Můžeme ihned začít s bdělostí.
Můžeme si, moji milí přátelé, navyknout být bdělými lidmi.
Můžeme si mnohého povšimnout.
Můžeme shledat, že v podstatě vzato, vlastně nepřejde ani jeden den, v němž se v našem životě nepřihodí zázrak!
Můžeme tuto větu, kterou jsem nyní vyslovil, obrátit a můžeme říci:
„Nenajdeme‑li v některém dni svého života „zázrak“, sešel nám z očí!“
Pokuste se večer přehlédnout svůj celodenní život! Neshledáte‑li v něm malou nebo velkou či prostřední událost, o níž můžete říci: „Tato událost vstoupila velmi pozoruhodně do mého života, došlo k ní podivuhodným způsobem!“
Toho můžete dosáhnout, myslíte‑li jen dosti obsáhle, posuzujete‑li dost obsáhle svým duchovním zrakem souvislosti života. V obyčejném životě tak lidé nečiní. V obyčejném životě se netážeme na to, co se mohlo stát, čemu např. bylo něčím nějak zabráněno. (V obyčejném životě se ptáme jen na to minulé. Vzhledem k budoucnosti máme pouze „přání“.) Většinou se nestaráme o věci, kterým bylo zabráněno, jež by náš život, kdyby k nim došlo, zásadně změnily. Za věcmi, jež byly z našeho života „nějakým způsobem“ odstraněny, se skrývá nesmírně mnoho. A to nás nabádá k tomu, abychom byli bdělými lidmi.
Kdybychom si každého večera před usnutím kladli otázku: „Co se mi dnes mohlo všechno přihodit?“, a kdybychom pak pozorovali každou jednotlivou událost, která mohla přivodit to či ono, tu by na takové otázky navazovaly „životní úvahy“, které vnášejí bdělost do sebevýchovy člověka. A to je již něco, co může být počátkem nového vývoje osobnosti, co již samo sebou vede člověka dál a dál. To nás konečně přivede k tomu, že vyzvíme víc, než jen to, co se kdy mohlo stát, a co to znamená v našem životě, že se to nestalo.
Chceme‑li např. v 11. hodin dopoledne někam vyjít a jako na potvoru, právě v poslední chvíli přijde nějaký „otrava“ a zdrží nás; tu jsme zpravidla mrzutí pro to zdržení. Tu se ovšem netážeme, co by se mohlo stát, kdybychom byli skutečně v zamýšlenou chvíli vyšli, kdybychom realizovali svůj úmysl v zamýšleném čase.
(Převzato z Časopisu přátel duchovních nauk, Olomouc)

V přednášce RS jsou zmínky o věcech, které jsou dobře známé zejména anthroposofům (společnosti založené RS), avšak neznámé veřejnosti. Ukazuje se tedy jako potřebné uvést alespoň jejich celkový přehled:
Duchovní hierarchie:

Nejvyšší, první hierarchie Otce:
Serafim = duchové lásky
Cherubim = duchové harmonie (božského rozumu)
Trůnoi = duchové vůle

Druhá hierarchie Syna:
Kyriotetes = duchové moudrosti, panovníci, vládci
Dynamis = duchové pohybu, síly, mocnosti
Exusiai = duchové formy

Třetí hierarchie Ducha:
Archai = duchové osobnosti, času, počátkové, prapočátky
Archangeloi = duchové ohně, národů
Angeloi = duchové přísvitu, synové života

Čtvrtá hierarchie = člověk

Rudolf Steiner:

Éterizace krve
Zasažení éterného Krista do zemského vývoje
 (V Basileji 1. října 1911)

Ve všech dobách, v nichž lidé usilovali o poznání mystické nebo realistické nebo jakkoli vůbec, bylo sice vyžadováno sebepoznání člověka jakožto požadavek kladený našim duším, ale toto sebepoznání lidské duše – jak muselo být již častěji zdůrazněno také při jiných příležitostech – není tak snadné, jak si mnozí, i z anthroposofů, někdy ještě představují. A obtíže sebepoznání člověka jsou něco, co by si měl anthroposof stále znovu a znovu uvádět před duši, protože toto sebepoznání je na druhé straně nejdůležitější věcí, chceme‑li ve světovém bytí vůbec dojít k člověka důstojnému cíli, ke skutečnému, člověka důstojnému životu a jednání. Dnes se budeme především zabývat otázkou, proč jen musí být sebepoznání pro člověka obtížné.
Nuže – pohleďte, člověk je velice složitou bytostí, a mluvím‑li např. o lidském duševním životě, lidském vnitřním životě, nesmíme si naprosto předem představovat tento duševní život, tento vnitřní život primitivně nebo jednoduše, nýbrž musíme mít trpělivost chtít vnikat stále hlouběji, abychom ponenáhlu skutečně pronikli tuto zázračnou stavbu, tuto zázračnou organizaci božských duchovních vesmírných mocností, jakou se nám člověk může jevit.
Nežli vnikneme do podstaty poznání, mohou nám být na lidském životě nápadné dvě věci. Stejně jako má magnet severní a jižní pól, jako máme venku ve světě jasno a temno – jakožto dva hlavní odstíny světla, tak má duše také dva – můžeme říci – duševní póly svého života. Oba tyto póly můžeme objevit, když pozorujeme člověka ve dvou životních situacích. Jedna taková životní situace by nastala pro duševní život tehdy, kdybychom měli člověka – nu, řekněme – stojícího na silnici, pohrouženého do pozorování krásného, vznešeného, neobyčejného přírodního zjevu. Vidíme, jak nepohne ani nohou, ani rukou, jak skoro ani neodvrací očí od přírodního zjevu nebo předmětu, jenž jej zaujal a jenž pozoruje, a vidíme, jak se vnitřně zabývá tím, že si tvoří obrazy toho, co vidí před očima. Pravíme: je pohroužen v pozorování, představuje si své okolí. To by byla jedna situace, kterou chceme pozorovat. Druhá situace by byla tato: Nějaký člověk jde přes ulici a cítí se jiným člověkem uražen, raněn. Aniž mnoho přemýšlí, uchvátí ho zlost, hněv a jako výlev své zlosti učiní následující: udeří toho, jenž ho urazil, nebo podobně. Zde vidíme projev sil, vznikajících ze zlosti, z hněvu. Zde vidíme impulsy vůle a můžeme si zcela dobře představit, že tento impuls nepředcházelo mnoho myšlenek a představ, a že by onen člověk snad nebyl pozdvihl ruku k ráně, že by byl zabránil výbuchu zlosti, kdyby byl mnoho přemýšlel. Máme tu před sebou dvoje extrémní jednání: jedno, jevící se zcela jako představa, při níž je vědomá vůle úplně vyloučena, a druhé, při níž je vyloučen život představ a kde člověk přechází hned k vyjádření impulsu vůle. To jsou dvě věci, představující nám vůbec dva extrémní póly lidské duše. Impulsivnost vůle – je jeden pól, pohroužení se v pozorování bez vůle, představa, myšlení, zatímco vůle mlčí – to je druhý pól. Tak jsme postavili před sebe skutečnosti zcela exotericky, čistě pozorováním vnějšího života.
Nyní můžeme jít o něco hlouběji, a tu přijdeme do sfér, v nichž se zcela vyznáme jen tehdy, vezmeme‑li na pomoc okultní bádání. Zde se nám ukazuje jiná polarita: je to polarita bdění a spánku. Víme, co v okultním smyslu znamená spánek a bdění. Ze základních pojmů našeho anthroposofického poznání víme, že ve bdění organicky v sobě vzájemně vězí a vzájemně na sebe působí čtyři články, fyzické, éterné, astrální tělo a „já“. Ve spánku však, že fyzické a éterné tělo leží v posteli, ale astrální tělo a „já“ že jsou jakoby rozlity v celém velkém světě, hraničícím bezprostředně s naším fyzickým jsoucnem. Mohli bychom pojednávat o této skutečnosti ještě také jinak. Mohli bychom se zde totiž také tázat: jak je to vlastně s pozorováním světa života, s představováním a myšlením – a s vůlí a jejími impulsy – ve bdění a ve spánku?
Pohleďte, jdeme‑li hlouběji, tu se ukáže, že člověk ve svém nynějším fyzickém životě v určitém smyslu vlastně vždycky spí. Jenomže spí v noci jinak nežli ve dne. Můžete si to již čistě zevně představit, jelikož víte, že je možno za dne okultně se probudit, stát se jasnovidným, zřít do duchovního světa. Vůči tomuto pozorování obyčejné fyzické tělo usnulo, a když se člověk naučí používat svých duchovních smyslů, můžeme říci, že je to probuzení. A pokud se týká nočního spánku, je jasno, že člověk spí. – Takže můžeme říci: obyčejný spánek je spánkem vzhledem k zevnímu fyzickému světu, denní vědomí v dnešní době je spánkem vzhledem k duchovnímu světu. Tyto skutečnosti si můžeme uvést před oči ještě zcela jiným způsobem: jdeme‑li hlouběji, vidíme, že v obyčejném bdělém stavu fyzického života má člověk zpravidla velmi málo moci nad svou vůlí. Vůle je něco, co se dennímu životu velmi vymyká. Budete‑li pozorně pozorovat, co nazýváme lidskou vůlí, uvidíte, jak málo se má člověk v moci během denního života vzhledem k impulsům vůle. Pozorujte, jak málo z toho, co děláte od rána do večera, pochází skutečně z vlastního myšlení a představování, z osobního, individuálního rozhodnutí. Nemůžete nazvat skutečným rozhodnutím vašeho myšlení a vlastní vůle, řeknete‑li: „Dále“, když někdo zaklepá na dveře. Nemůžete naprosto říci, že by bylo rozhodnutím vaší vůle, sednete‑li si ke stolu, když jste hladoví, nýbrž to způsobuje váš organismus, váš tělesný stav. Pokuste se uvést před oči svůj denní život a uvidíte, jak málo na vůli přímo působí vlivy z lidského centra. Co je toho příčinou? Tomu učí okultismus, který ukazuje, že člověk vzhledem k vůli za dne skutečně spí, tj. že vůbec nežije ve svých impulsech vůle. Můžeme docházet stále k lepším a lepším pojmům a představám, můžeme se třeba stávat stále morálnějšími, jemnějšími lidmi, ale vzhledem k vůli nemůžeme dělat vůbec nic. Pěstujeme‑li lepší myšlenky, můžeme působit nepřímo zpět na vůli, ale vzhledem k vůli, co se života týká, nemůžeme přímo dělat vůbec nic, neboť na naši vůli vykonává teprve oklikou přímý vliv náš denní život, oklikou skrze spánek. Když spíte, nemyslíte, nemáte představ, představy a myšlenky jsou to, jež přecházejí ve spánek. Vůle naproti tomu bdí a proniká náš organismus zvenku a oživuje ho. Proto se budeme cítit ráno osvěženi, jelikož to, co vniká do našeho organismu, má povahu vůle. Že tuto práci vůle nepostřehujeme, že o ní nic nevíme, ukáže se nám zcela uvěřitelným, když pomyslíme, že naše představy spí, když sami spíme. Proto budiž především dán podnět k dalšímu uvažování, k dalšímu meditování. Uvidíte, čím dále pokročíte v sebepoznání, tím více poznáte oprávněnost této věty: Člověk spí vzhledem ke své vůli, když bdí, a spí vzhledem ke svým představám, když spí. Za dne spí vůle, za noci spí život představ.
Že si člověk neuvědomuje, že vůle v noci nespí, to pochází odtud, že člověk dovede bdít jen v životě představ. Vůle v noci nespí, nýbrž působí tu jako v pravém ohnivém živlu, pracuje na těle člověka, aby obnovila to, co bylo za dne spotřebováno.
V člověku existují tedy dva póly, impulsy vůle a impulsy pozorování nebo představ, a lidé se chovají k těmto pólům ve zcela protikladném smyslu. Ale to jsou jenom dva póly. Celý duševní život probíhá v různých odstínech mezi těmito dvěma póly, a přiblížíme se tomuto duševnímu životu nyní ještě o něco více tím, když se pokusíme tento duševní život, tento mikrokosmický duševní život uvést v poměr k tomu, co poznáváme jakožto vyšší světy. Z toho, co bylo řečeno, jsme viděli, že život představ je jedním pólem našeho duševního života. Tento život představ je něco, co se zevnímu, materialisticky myslícímu člověku jeví něčím neskutečným. Není‑liž pravda, jak často slyšíme vyslovit myšlenku: Ach, představy a myšlenky jsou přece pouze představy a myšlenky! Tím má být poukázáno na to, že když vezmeme do ruky kus chleba nebo kus masa, to že je realita, myšlenka však – že je jen myšlenkou. Je tím míněno, že když myšlenky nelze jíst, že tudíž nejsou reálné, skutečné, že to jsou „pouze“ myšlenky. Ale proč jsou to pouze myšlenky? Myšlenky jsou pouze myšlenkami proto, že to, co člověk nazývá svými myšlenkami, má se k tomu, co myšlenky skutečně jsou jako stínový obraz k věci samé. Jestliže zde máte květinu a vidíte její stínový obraz, poukazuje stínový obraz na květinu, na skutečnost. Tak je tomu také s myšlenkami. Lidské myšlení je stínovým obrazem představ a bytostí, které existují ve vyšším světě, v tom, co nazýváme astrální úrovní. A myšlení si vlastně představíte správně (přednášející kreslí) – není to zcela správné, je to kresleno jen schematicky – když si představíte lidskou hlavu. V hlavě jsou myšlenky, ale myšlenky, které jsou v hlavě, si musíme představit – jakožto živé bytosti – na astrální úrovni. Tam působí nejrůznější bytosti. Tam se to jen hemží představami a činy, a ty činy vrhají své stínové obrazy do člověka, a tyto děje se zrcadlí v lidské hlavě jakožto myšlenky. Když si pomyslíte: z vaší hlavy jdou neustále proudy do astrální úrovně, a ty jsou stíny, zprostředkující ve vaší hlavě život myšlenek, je to představa správná.
Pro lidskou duši však existuje mimo to, co můžeme nazvat myšlenkovým životem, ještě život jiný. V obyčejném životě rozlišujeme – není to zcela přesné, ale říkám to, abychom dostali představu o tom z obyčejného života – rozlišujeme život myšlenkový a život citový. U citů rozlišujeme city libosti, sympatie a city nelibosti, city antipatické. První vystupují při činech správných, blahovolných, antipatie vzniká při činech zlovolných, nesprávných. To je již víc než pouhá představa. To je něco jiného než pouhé představování. I při těch nejlhostejnějších věcech si něco představujeme. Ale duševní zážitky sympatie a antipatie máme jen vůči krásnému a dobrému nebo špatnému a ošklivému. Stejně jako poukazuje vše, co probíhá v člověku jako myšlenky, na astrální úroveň, tak poukazuje vše, co je spojeno se sympatií a antipatií na to, co nazýváme nižším dévachanem. A právě tak mohl bych při těchto představách čáru, kterou jsem nakreslil až do astrálního světa, vést až do dévachanu, neboli světa nebeského. V nás, především v naší hrudi, probíhají děje nebeského světa neboli dévachanu jakožto city sympatie a antipatie pro všechno krásné a ošklivé, dobré a špatné nebo zlé. Takže tím, co můžeme nazvat našimi pocity vůči mravně‑estetickému světu, neseme ve své mysli odrazy nižšího dévachanu, nebeského světa.
Pak máme ještě třetí schránku lidského duševního života, kterou musíme přesně rozlišovat od pouhé záliby pro činy blahovolné. Je v tom rozdíl, stojíme‑li tu a krásný čin přízně vidíme jinde a nalézáme v něm zalíbení, nebo uvedeme‑li sami vůli v činnost tak, abychom blahovolný čin vykonali sami. Zálibu v činech dobrých, krásných a nelibost ke zlým, ošklivým, nazval bych – živlem estetickým – naproti tomu to, co člověka pudí, aby jednal dobře, živlem mravně‑morálním. Živel mravní stojí výše než živel pouze estetický, pouhá záliba a nelibost stojí níže, než cítíme‑li se puzeni činit dobro nebo zlo. V téže míře, jak se naše duše cítí puzena, jak cítí mravní impulsy, v téže míře jsou tyto impulsy stínovými obrazy vyššího dévachanu, hořejšího nebeského světa.
Můžeme si zcela dobře představit, že tyto tři stupňovitě nad sebou stojící duševní činnosti, čistě intelektuální činnost myšlení, představování, pozorování, estetická činnost libosti a nelibosti, a mravní činnost v impulsech vůči zlu a dobru, že tyto tři od sebe oddělené zážitky duševního života člověka jsou mikrokosmickými obrazy toho, co existuje venku ve velkém světě, v makrokosmu, rozloženo nad sebou ve třech světech: ve světě astrálním, zrcadlícím se jakožto svět myšlenek, svět intelektuální. Ve světě dévachanu, odrážejícím se jakožto estetický svět libosti a nelibosti. Ve světě vyššího dévachanu, odrážejícím se jakožto mravnost.
Spojíme‑li nyní to, co bylo nyní řečeno, s tím, co jsme řekli dříve o obou pólech lidské duše, musíme vycítit, že právě intelektuálnost je jedním pólem, pólem ovládajícím právě bdělý život denní, kdy bdíme vzhledem k intelektuálnímu životu. Člověk bdí za dne vzhledem ke svému intelektu. Ve spánku bdí vzhledem ke své vůli. Ale protože pak spí vzhledem ke svému intelektu, neuvědomuje si, co podniká vůlí. Ale na vůli nepřímo působí to, co nazýváme mravními zásadami a impulsy. A člověk skutečně potřebuje spánku, aby to, co přijímá životem myšlenek z mravních impulsů, mohlo skutečně dojít k efektivní působnosti. Je pravda, že člověk, takový, jaký je dnes v obyčejném životě, může vykonat něco řádného jen na úrovni intelektuální. Méně dokáže již na úrovni mravní: tu je odkázán na to, aby mu bylo pomáháno z makrokosmu.
Co je v nás, může nás dovést o píď dál v intelektuálnosti. Při pokroku mravního polepšování musí nám přijít na pomoc Bohové. Proto upadáme ve spánek. Abychom se mohli ponořit do božské vůle, kde nejsme při tom se svým bezmocným intelektem, a kdy božské síly přeměňují to, co přijímáme jakožto mravní zásady, v sílu vůle, kdy naočkovávají naší vůli to, co jinak můžeme přijímat jen svými myšlenkami.
Mezi těmito dvěma póly, pólem vůle, bdícím v noci, a pólem intelektu, bdícím za dne, leží estetický kruh, který je v člověku vždycky. Neboť člověk je za dne takový, že nebdí zcela. Jen nejstřízlivější, nejšosáčtější lidé bdí vždycky, když jsou vzhůru. Lidé musí také za dne poněkud snít, musí být schopni také za bdění poněkud snít, musí být schopni oddat se umění, básnění nebo jinému životnímu zaměstnání, nesměřujícímu jen k drsné skutečnosti. Kdo se tomu takto oddá, spřádá pásku, která může působit velice osvěžujícím a oživujícím vlivem zpět na celý život. Oddání se takovým myšlenkám je jaksi to, co vniká jako sen do bdělého života. A do spánku že vnášíme snění, to přece víte. Tu jsou to skutečné sny, které pronikají ostatní vědomí ve spánku. To je něco, čeho potřebují všichni lidé, kteří nechtějí vést jen suchopárný, střízlivý, nezdravý denní život.
A v noci přichází snění samo tak jako tak, to nemusíme ospravedlňovat. Je to ono, co leží uprostřed mezi dvěma póly, noční a denní snění, „schopnost žít poněkud ve své fantasii“.
Máme tedy také zde trojnost v duši. Intelektuálnost, jíž skutečně bdíme a jíž neseme v sobě stínové obrazy astrální úrovně, když se za dne oddáme myšlenkám, takže vznikají nejplodnější nápady života, všedního života, a velké vynálezy. A když sníme ve spánku, kdy tyto sny vnikají do našeho spánku, tu se v nás odrážejí obrazy nižšího nebeského světa neboli nižšího dévachanu. A když pak v noci pracujeme a vtiskujeme naší duši mravnost – nemůžeme to postřehovat přímo, nýbrž v účincích – když jsme schopni během noci naočkovat svému myšlení tento vliv božských duchovních mocností, tu jsou impulsy, které postřehujeme, odrazy z horního dévachanu, z horního nebeského světa. Jsou to mravní impulsy a city, v nás žijící, které nás vedou k tomu, že pravíme: v zásadě je lidský život ospravedlněn jen tím, že dáváme své myšlenky jen do služeb dobra a krásy, a že svou intelektuální činnost pronikáme pravou, skutečnou krví božského duchovního života, že ji pronikáme mravními impulsy.
Co jsme takto vylíčili jako lidský duševní život nejprve na základě vnějšího exoterického pozorování, pak poněkud mystičtějšího pozorování života, to vychází najevo při hlubším okultním bádání. A tu se nám ukazuje to, co jsme nyní popsali více zevně jakožto pochody, které může na člověku pozorovat také jasnozření. Když dnes stojí před námi bdící člověk a pozorujeme ho jasnovidným zrakem, tu vidíme, že jdou neustále od srdce k hlavě jakési světelné paprsky. Kdybychom to chtěli schematicky nakreslit, museli bychom to udělat tak, že bychom nakreslili zde srdeční krajinu /přednášející kreslí/, pak jdou stále proudy k mozku, a opřádají uvnitř hlavy ústrojí označované anatomií jako šišinka. Jde to vzhůru k hlavě jako světelné paprsky, opřádající žlázu v mozku, tzv. šišinku. Tyto proudy vznikají tím, že se lidská krev, která je fyzickou substancí, fyzickou látkou, neustále rozpouští v éternou substanci. Takže v srdeční krajině přechází krev neustále v jemnou éternou substanci, která proudí vzhůru k hlavě a třpytivě krouží okolo šišinky. Tento pochod, toto éterizování krve, se neustále jeví u bdícího člověka. Je tomu tak, že kdybychom měli zde krajinu mozkovou, zde krajinu srdeční, že by okultní pozorovatel viděl neustále proud zvenčí dovnitř, také zezadu dovnitř k srdci. Ale tyto proudy, které u spícího člověka proudí z makrokosmu do nitra toho, co tu leží v posteli jakožto fyzické a éterné tělo, to se jeví, zkoumáme‑li to, skutečně jako něco velmi zvláštního. Tyto paprsky jsou velmi různé u různých lidí. Spící lidé se velmi od sebe různí, a kdyby lidé, kteří jsou ještě poněkud ješitní, věděli, jak se vyzrazují před okultním zrakem, když ve veřejných shromážděních usnou, zabránili by tomu, protože to působí zrádně.
Je tomu skutečně tak, že se ve vysoké míře ukazují mravní kvality ve zvláštním zbarvení toho, co do člověka proudí ve spánku, takže člověk nízkých mravních zásad má zcela jiné proudy nežli člověk se vznešenými zásadami. Tu není nic platno za dne se přetvařovat. Vůči vyšším světovým mocnostem se nemůžeme přetvařovat. Je to tak, že do někoho, kdo má jen nepatrný sklon k ne zcela mravním zásadám, neustále proudí hnědavě‑červené a rozmanité jiné červeno‑hnědavé záření. U těch, kteří mají vznešené mravní ideály, vyskytuje se šeříkově‑fialové záření. Ve chvíli procitnutí nebo usnutí nastává okolo šišinky zápas mezi tím, co proudí shora dolů a tím, co proudí zdola vzhůru. Intelektuální živel proudí u bdícího člověka zdola vzhůru ve formě světelných vlivů. To, co má vlastně mravně‑estetickou povahu, to proudí shora dolů. A ve chvíli procitnutí a usnutí potkávají se vzhůru a dolů jdoucí proudy, a tu můžeme posoudit, je‑li někdo obzvláště chytrý a má nízké zásady, kdy nastává silný zápas poblíže šišinky, nebo když má zásady dobré, tu nám proudí vstříc jeho intelektualita. Pak se objeví rozprostřeno okolo šišinky třpytivé záření. Šišinka je ve chvíli procitnutí nebo usnutí jaksi uložena v malém světelném moři, a v tom, že je šišinka ve chvíli procitnutí a usnutí obklopena klidným zářením, jeví se mravní vznešenost. Tak se zrcadlí v člověku jeho mravní vlastnosti. A toto klidné záření rozprostírá se často až do blízkosti srdce. Tak jeví se v člověku dva proudy: jeden z makrokosmu, druhý mikrokosmický.
Celou důsažnost toho, jak se tyto dva proudy v člověku potkávají, můžeme posoudit teprve tehdy, když na jedné straně uvážíme, co bylo zprvu řečeno více zevně o duševním životě, jak se jeví ve své trojí polaritě intelektuality, estetičnosti a mravnosti, jež proudí shora dolů, od mozku k srdci. Na straně druhé dojdeme však k celému významu toho, co bylo řečeno, když si nyní uvedeme před oči příslušný zjev z makrokosmu. Tento příslušný zjev dnes musíme líčit tak, jak se nám jeví jako výsledek nejpečlivějšího okultního bádání posledních let, podniknutého duchovním zkoumáním některých skutečně pravých rosekruciánů. V souhlase s tím musí být líčeno toto makrokosmické dění naproti dění mikrokosmickému. A tu se tedy jeví – této věci budete rozumět stále čím dál tím víc – že něco podobného, jak to bylo nyní řečeno pro mikrokosmos, probíhá také v makrokosmu. Jako se v krajině lidského srdce krev neustále proměňuje v éternou substanci, tak probíhá v makrokosmu podobný pochod. Pochopíme to, když obrátíme svůj zrak k mystériu na Golgotě a ke chvíli, kdy tekla krev Krista Ježíše z jeho ran.
Na tuto krev nesmíme hledět jen jako na chemickou substanci, neboť tato krev je následkem všeho, co bylo líčeno jako přirozenost Ježíše Nazaretského, něco zcela zvláštního. A tím, že byla polarita a že se vylila do Země, byla dána naší Zemi substance, která tím, že se spojila s naší Zemí, znamená událost, jež je nejvýznamnější událostí pro veškerou budoucnost naší Země a jež mohla také nastat jen jednou. Co se stalo s touto krví v následujících dobách? Nic jiného, než co se děje jinak v srdci člověka. Tato krev prošla během zemského vývoje éterizačním procesem. A jako naše krev proudí jakožto éter od srdce vzhůru, tak žije v zemském éteru od mystéria na Golgotě éterizovaná krev Krista Ježíše. Éterné tělo Země je proniknuto tím, co se dostalo z krve, jež byla prolita na Golgotě, a to je důležité. Kdyby se nebylo stalo to, co se stalo skrze Krista Ježíše, bylo by tomu jen s lidmi na Zemi tak, jak to bylo zde líčeno. Takto je však od doby mystéria na Golgotě stálá možnost, že v těchto proudech zdola vzhůru proudí spolu vliv éterné krve Kristovy.
Tím, že existuje v éterném těle Země éterná krev Ježíše Nazaretského, proudí s éterizovanou krví zdola vzhůru, od srdce k mozku, to, co je éterizovaná krev Ježíše Nazaretského, takže se nesetkává v člověku jen to, co bylo zprvu líčeno, nýbrž setkává se vlastní lidský proud krve a proud krve Krista Ježíše. Ale spojení obou těchto proudů nastává jen tehdy, když člověk přináší vstříc správné porozumění tomu, co je obsaženo v Kristově impulsu. Jinak nemůže nastat žádné spojení, jinak se oba tyto proudy vzájemně odpuzují, právě tak, jak se srážejí, odrážejí se zase od sebe. Porozumění můžeme dojít jen tehdy, když se ho dopracujeme v každém věku zemského vývoje tak, jak je to tomuto věku přiměřeno. V době, kdy žil Kristus Ježíš na Zemi, mohli přinášet správné porozumění vstříc nastávajícím událostem ti, kdo přicházeli k jeho předchůdci Janovi a dávali se křtít formulí vyjádřenou v evangeliích. Přijímali křest, aby změnili hříchy, tj. karmu svých předcházejících životů, která byla u konce, a aby poznali, že nejdůležitější impuls zemského vývoje sestoupí nyní do fyzického těla. Ale vývoj lidstva postupuje, a pro naši dnešní dobu je důležité, aby se člověk naučil nahlížet, aby se naučil přijímat duchovně‑vědecké poznání, aby ponenáhlu to, co proudí od srdce k mozku – aby se tím nadchl tak, že to bude přinášet porozumění pro anthroposofii. A následek toho bude, že bude moci přijmout to, co počne od 20. století zasahovat: to je éterný Kristus vůči fyzickému Kristu palestinskému. Neboť dospěli jsme k době, kdy éterný Kristus zasahuje do života Země a kdy se stane viditelným pouze malému počtu lidí jakoby přirozeným jasnozřením. Pak v příštích třech tisících let bude viditelný stále více lidem. To musí přijít, to je přírodní událost. Že to přijde, je pravda právě tak, jako že přišly v 19. století vymoženosti elektřiny. Je pravdou, že bude určitý počet lidí vidět éterného Krista a že budou mít zážitek události u Damašku. Ale půjde o to, aby se lidé naučili postřehovat chvíli, kdy k nim Kristus přistoupí. Uplyne jen málo desetiletí a pro lidi, zvláště pro lidi v mladistvém věku, to nastane – již nyní se to všude připravuje – člověk přijde tam nebo onam a zažije to nebo ono. Kdyby jen měl zrak zbystřený tím, že se zabývá anthroposofií, mohl by již pozorovat, že je pojednou někdo okolo něho, že přichází, aby mu pomohl, by ho upozornil na to nebo ono, – že mu Kristus vystupuje vstříc –, ale on myslí, že je tu nějaký fyzický člověk. Tak mnohý zažije, když bude se stísněným srdcem, zatížen žalem, sedět tiše ve svém pokoji, nevěda kudy kam, že se otevřou dveře, éterný Kristus se objeví a bude k němu mluvit slova útěchy. Živým utěšitelem se stane Kristus pro lidi! I když se to ještě dnes zdá být groteskní, je to přece pravda, že někdy, když budou lidé sedět pospolu, když nebudou vědět kudy kam, i když bude sedět více lidí pospolu a budou čekat: že pak uvidí éterného Krista! Bude tu sám, bude radit, jeho slovo zazní také ve shromážděních. Těmto dobám jdeme určitě vstříc. Je to něco pozitivního, to, co zasáhne jako pozitivní, budující živel do vývoje lidstva. Ani slovo nebudiž řečeno proti velkým kulturním vymoženostem naší doby. Je jich třeba pro blaho a uspokojení lidí. Ale když vezmete vše, co můžete vzít ze zevních pokroků v ovládání přírodních sil, nemůžeme to srovnávat ani jako něco malého a bezvýznamného s tím, co bude dáno člověku, který zažije ve své duši procitnutí skrze Krista, jenž nyní zasáhne do kultury lidstva a do jejích záležitostí. Co tím povstane pro lidi, jsou budující, pozitivní síly. Kristus přináší do kultury lidstva budující síly.
Kdybychom se podívali na první poatlantskou dobu, viděli bychom, že tenkrát lidé stavěli jinak svá obydlí nežli dnes. Tu používali všelicos, co rostlo a čemu jen napomáhali. I paláce stavěli tak, že jen napomáhali přírodě, splétajíce větve a rostliny atd. Dnes musí lidé stavět z trosek. Veškerou kulturu zevního světa děláme z trosek. A během příštích let porozumíme tomu ještě lépe, jak je v naší kultuře ještě mnoho jiných věcí produktem rozvratu.
Světlo se rozkládá během našeho poatlantského zemského procesu! Až po Atlantidu byl zemský proces vzestupný. Od té doby je rozkladný. Co je světlo? Světlo se rozpadá a rozpadlé světlo je elektřina. Co známe jakožto elektřinu, je světlo, ničící samo sebe ve hmotě. A magnetismus je chemická síla, proměňující se v zemském vývoji. A ještě třetí síla se objeví. A když se člověku již dnes elektřina jeví divotvornou, bude mít tato třetí síla ještě mnohem velkolepější vliv na kulturu. A čím více budeme této síly používat, tím dříve se stane Země mrtvolou, aby to, co je duchovností Země mohlo přejít v Jupitera. Těchto sil musí být užíváno, aby byla Země zničena, aby byl člověk od Země osvobozen, a aby tělo Země mohlo odpadnout. Dokud byla Země ve vzestupném procesu, tu se to nedělalo, protože jen rozpadající se Země může používat velkých vymožeností elektřiny. Musí to být ponenáhlu přece vysloveno, byť by to znělo v dnešní době sebe podivněji. Musíme porozumět vývojovému procesu. Tím se lidé naučí správně oceňovat naši kulturu. Poznáme tak, že je nutno Zemi zničit, jinak nebude duch osvobozen. Ale naučíme se také oceňovat, co tu je pozitivního: vnikání duchovních sil do zemského bytí!
Tak vidíme již velký, mohutný pokrok v tom, že bylo třeba, aby Kristus žil po tři léta v dobře připraveném lidském těle, aby se mohl stát viditelným pro smyslové oči: tím, co se tu stalo v těchto třech létech, dozráli lidé k tomu, že budou vidět toho Krista, jenž bude chodit v éterném těle, jenž bude stejně reálně a skutečně zasahovat do zemského života, jako fyzický Kristus v době palestinské skutečnosti. Lidé budou vědět, nebudou‑li takové věci pozorovat nejasnými smysly, že mají co činit s éterným tělem, jež bude chodit fyzickým světem, a dále budou vědět, že je to jediné éterné tělo, které může působit ve fyzickém světě tak, jako jinak působí fyzické tělo člověka. Bude se lišit od fyzického těla jen tím, že bude moci být – abych tak řekl – na dvou, na třech, ano na stu a tisíci místech najednou, což je možno jen éterné, ne však fyzické postavě. Tímto pokrokem lidstva se dosáhne, že oba póly, o nichž jsem se dříve zmínil, intelektuální a mravní pól, se budou stále více spojovat, že splynou v jednotu. To nastane proto, že se lidé během příštích tisíciletí stále více naučí pozorovat ve světě éterného Krista. Budou i za dne stále více proniknuti přímým vlivem dobra v duchovních světech. Zatímco vůle nyní za dne spí a člověk vlastně může působit jen nepřímo představou, bude dána během příštích tisíciletí čím dál tím víc možnost, aby to, co působí od našich dnů a co řídí Kristus, zlepšovalo také za dne přímo působení člověka.
O čem snil Sokrates: aby ctnosti bylo možno se naučit, to skutečně nastane. A stále více bude na Zemi možno, že bude nejen náš intelekt povzbuzován naukami, nýbrž že budou těmito naukami rozšiřovány také mravní impulsy. Schopenhauer řekl: Kázat  mravnost‑morálku je lehké, mravnost‑morálku zakládat velmi těžké. Proč je tomu tak? Protože kázáním nebyla ještě žádná mravnost‑morálka skutečně rozšířena. Můžeme zcela dobře mravně‑morální zásady uznávat a nemusíme je plnit. Pro většinu lidí platí výrok sv. Pavla: duch je hotov, ale tělo je slabé! To se mění tím, že z této Kristovy postavy proudí mravně‑morální oheň. Tím však nastane čím dál tím víc pro Zemi to, že člověk bude uznávat nutnost mravnosti‑morálnosti a jejich impulsů. A tak bude člověk Zemi přetvářet podle toho, jak bude stále více cítit, že mravnost‑morálnost náleží k Zemi. A v budoucnosti budou moci být jen ti lidé nemorální, jimž se v nemorálnosti dostane pomoci, kteří budou posedlí zlými démony, ahrimanskými, asurskými mocnostmi a kteří budou o tuto posedlost usilovat. Budoucí stav Země bude takový, že bude dostatečný počet lidí, kteří budou čím dál tím víc mravnosti‑morálnosti učit a zároveň ji upevňovat. Ale ti, kteří tomu budou ze své vlastní vůle chtít, ti se oddají zlým mocnostem a budou tvořit moře zla vůči dobrým lidem. K tomu nebude nikdo nucen, to bude každého svobodná vůle.
Potom přijde doba, kdy nastane na Zemi to, co je vlastně obsaženo jen ve velkolepých definicích okultismu a východní mystiky, kdy tato mravní‑morální atmosféra ve vysoké míře vzroste. O této době mluví východní mystika po mnohá tisíciletí. A zejména mnoho mluví od vystoupení Buddhova o stanovisku budoucnosti, kdy bude Země ponořena do mravní‑morální éterné atmosféry. A velikou nadějí budoucnosti bylo vždycky již od doby starých rišiů (učitelů) před východní mystikou to, že přijde pro Zemi tento impuls a že bude částí bytosti Višva‑Karmanu – nebo – jak praví Zarathustra – Ahura Mazdy. A tak stálo již oné mystice před očima, že tento mravní‑morální impuls, tato mravní‑morální zemská atmosféra, vyjde od bytosti, kterou nazýváme Kristem, a v něho, v Krista skládala svou naději východní mystika.
Prostředky východní mystiky nestačily, aby si byla mohla učinit o tom představu. Ale dovedli si představit, co nastane jakožto následek této události. Dovedli si představit, že přijdou během 5000 let po osvícení velikého Buddhy čisté postavy akáši, ponořené do ohně, do slunečního světla, jakožto průvod toho, jejž nelze poznat jen východní mystikou. Vskutku, nádherná představa. Přijde něco, co umožní, že zčištěnou mravní‑morální atmosférou bude procházet Syn světla a ohně naší Země – ne ve fyzické tělesné postavě, nýbrž jako čistá postava akáši – že bude procházet mravní‑morální atmosférou Země. Ale pak tu bude také učitel, 5000 let po osvícení Gautama Buddhy, jenž bude lidi učit, jak nádherné postavy to jsou tyto čisté postavy ohně a světla. Tento učitel bude Maitréja Buddha, který vystoupí 3000 let po naší době, který bude moci člověka učit o Kristově impulsu.
Tak se spojuje východní mystika s křesťanským věděním Západu v krásnou, nádhernou jednotu. A ujasní se také to, že ten, který se objeví 3000 let po naší době jako Maitréja Buddha, bude stále znovu přicházet na Zemi vtělen jako bódhisattva, jako následník Gautama Buddhy. Jedním jeho vtělením byl sto let před počátkem naší doby žijící Ješu ben Pandira. Individualita vtělená v Ješu ben Pandirovi je táž, která bude jednou Maitréja Buddhou a která se od století k století objevuje ve fyzickém těle a to ne ještě jako sám Buddha, nýbrž jako bódhisattva. Také v naší době vychází od této individuality, která se stane jednou – ne nyní, ale jednou – Maitréja Buddhou, nejvýznamnější nauky o bytosti Kristově a o Synech ohně Indů. To, dle čeho může člověk poznat toho, jenž se stane jednou Maitréja Buddhou, je zase spojením vší pravé východní mystiky s křesťanským věděním. Můžeme poznat toho, který se stane jednou Maitréja Buddhou, který na rozdíl od Synů ohně se bude objevovat ve fyzickém těle jako bódhisattva, dle toho, že bude v mládí vyrůstat tak, že nikdo nebude moci tušit, jaká je individualita v tomto člověku. Vždycky tomu bude tak, že ti, kteří tomu rozumějí, na takovém člověku poznají až mezi 30‑33 rokem, že je v něm bódhisattva. Tu nastane něco jako záměna osobností. A Maitréja Buddha sám se dá lidstvu poznat právě ve 33 roce svého života. Jako Kristus Ježíš počal své dílo ve 30. roce svého života, tak se dávají bódhisattvové, kteří budou nadále zvěstovat Krista, poznat ve 33. roce svého života. A Maitréja Buddha sám, jenž bude velkými, mohutnými slovy, o nichž si dnes nemůžeme učinit představu, jakožto přeměněný bódhisattva zvěstovat velká tajemství bytí, bude mluvit řečí, která musí být teprve stvořena, neboť dnes by žádný člověk nemohl nalézt slova, jimiž bude kdysi Maitréja Buddha mluvit k lidem. Ještě se nemůže tak mluvit k lidem, protože k tomu ještě není fyzického nástroje. Nauky Osvíceného nebudou do lidských duší vlévat jen nauky, nýbrž budou do nich vlévat mravní‑morální impulsy. Taková slova ještě fyzické hrdlo nemůže vyslovit. Ta mohou být nyní jen v duchovním světě.
Anthroposofie je přípravou pro všechno toto, co přijde v budoucnosti. Ti, kteří pohlížejí vážně na vývoj lidstva, nechtějí, aby duševní vývoj zanikal, nýbrž aby pokračoval tak, aby se Země nyní skutečně ve své duchovní části osvobodila, aby mohla nechat hrubší část odpadnout jako mrtvolu. Neboť lidé by mohli celé toto dílo zkazit. Ti, kteří chtějí, aby se vesmírné dílo zdařilo, nechť se propracují k porozumění spirituálnímu životu, jejž nazýváme dnes anthroposofií. Tak se stává anthroposofie povinností. Poznání se stává něčím, co cítíme, něčím, vůči čemu máme odpovědnost. A když se naučíme takto cítit a chtít, když cítíme na základě těchto vesmírných tajemství tak, že chceme být anthroposofy, pak cítíme správně. Ale pak také nesmí být pro nás anthroposofie něčím, co uspokojuje naši zvědavost, nýbrž co se má stát něčím, bez čeho nemůžeme žít. Teprve když se tak stane, cítíme ve správném smyslu, teprve pak žijeme jako živé stavební kameny velké stavby, která má být vybudována v duších lidí a která se může nad lidmi klenout.
Tak je anthroposofie zjevením pravých vesmírných jevů, jak přistupují k člověku budoucnosti, k našim vlastním duším, ať již jsme ještě ve fyzickém těle nebo již mezi smrtí a novým životem. Tento převrat se nás dotkne, ať již jsme ještě v těle, nebo i když jsme fyzické tělo již odložili. Jenomže mají‑li být lidé dotčeni mezi smrtí a novým zrozením tím, co se tu děje, musí si již zde na Zemi ve fyzickém těle osvojit porozumění pro tyto události. Pro ty, kteří si nyní ve fyzickém těle osvojí porozumění pro Krista, pro ty je lhostejno, zda budou ještě žít, až přijde chvíle zření Krista, nebo budou‑li pak již za branou smrti. Ale ti, kteří nyní odmítají porozumění pro Krista, budou‑li v době, kdy tato událost nastane, již za branou smrti, ti musí čekat až do dalšího vtělení, neboť základ k tomu nemůže být získán mezi smrtí a zrozením. Když je však základ jednou položen, pokračuje, a Kristus je viditelný také mezi smrtí a novým zrozením. Pak se nám stává anthroposofie něčím, čemu se učíme nejen pro fyzický život, nýbrž co má také cenu, když jsme fyzické tělo ve smrti odložili.
To jsem chtěl dnes říci pro porozumění člověku a jako pomůcku pro odpovědi na mnohé otázky. Sebepoznání je těžké, protože je člověk tak složitou bytostí. A proto je člověk tak složitou bytostí, že souvisí se všemi vyššími světy a bytostmi. Co je v nás, to jsou stínové obrazy velkého světa, a co je naše organizace, naše fyzické, éterné, astrální tělo a „já“, co takto jsou naše články, to jsou pro božské bytosti světy. Co je u nás fyzické, éterné, astrální tělo a naše „já“, je jeden svět; druhý svět je svět vyšší, svět nebeský. Pro božské duchovní bytosti vyšších světů jsou vysoké duchovní světy tělesnými články, jako pro nás čtyři články naší lidské bytosti. Proto je člověk něco tak složitého, že je skutečným zrcadleným obrazem duchovního světa.
To ho má vést k vědomí důstojnosti člověka. Ale tímto poznáním, že sice jsme obrazem, že však jsme ještě velmi vzdáleni toho, co máme být, – oklikou tohoto poznání si přivlastníme vedle důstojnosti člověka také pravou skromnost a pokoru naproti makrokosmu a jeho Bohům.

Rudolf Steiner

Jak dalece je mystérium Golgoty smyslem 
celého zemského vývoje
Oxford 27. 8. 1922

Lidstvo musí opět dojít k tomu, aby všemi silami, které žijí v lidské duši, pochopilo mystérium Golgoty – nejen je chápat tak, jak je to možné z dnešní civilizace, nýbrž tak, že se celá lidská bytost může spojit z mystériem Golgoty.
To však bude možno lidstvu teprve tehdy, až se bude moci přiblížit opět mystériu Golgoty z hlediska duchovního poznání. Žádné intelektuální poznatky nemohou vskutku být s to, aby se křesťanství ve světě uplatnilo se svým úplným podnětem, neboť každé intelektuální poznání zachytí pouze lidské myšlení. A my musíme – potom, když máme určitý poznatek promlouvající pouze z myšlení – vyhledat ze svých instinktů naše podněty vůle – chtění – a ony jsou právě nejdůležitějšími podněty pravého křesťanství; tyto podněty ke chtění nemůžeme vyciťovat ze světa duchovního, neboť v něm prostě nejsou. V přítomné době nezbývá nic jiného nežli obrátit svůj zrak opět k velké otázce lidstva: do jaké míry je mystérium Golgoty smyslem vývoje Země.
Nejlépe bude uvést, předvést to, co má být vysloveno, v obraze, možná v obraze poněkud paradoxním. Kdyby přišla na Zem nějaká bytost z jiné planety, tu by tato bytost pravděpodobně – poněvadž nemůže být člověkem v pozemském smyslu – shledávala na Zemi všechno nesrozumitelným; je však mým nejhlubším přesvědčením, čerpaným z poznání zemského vývoje, že by taková bytost – byť by přišla z Marsu nebo Jupitera – byla hluboce uchvácena obrazem Leonarda da Vinci – Večeře Páně. Neboť by takováto bytost v tomto obraze nalezla něco, co by jí pravilo: se Zemí a jejím vývojem je spojen hlubší smysl. A z tohoto smyslu, který zahrnuje mystérium Golgoty, by tato bytost, která přišla na Zem z jiných světů, měla umožněno porozumět i ostatním projevům (jevům).
My, lidé přítomnosti, nevíme vůbec, jak silně jsme vnikli do intelektuální abstrakce. Proto se nemůžeme vžít do duší lidí, kteří žili nějakou dobu před mystériem na Golgotě. Ony lidské duše byly zcela jiné nežli jsou lidské duše dnes. My si představujeme dějiny lidstva podobné oněm pochodům, které se dějí dnes. Avšak lidské duše prodělaly významný vývoj a v době před mystériem na Golgotě byly takové, že všichni lidé, i ti, jimž se dostalo nejprimitivnějšího vzdělání, sami v sobě pohlíželi na něco, co bylo duševní bytostí a co můžeme nazvat vzpomínkou na dobu, kterou lidská duše prožívá nežli sestoupí do pozemského těla.
Tak jako si dnes my v obyčejném životě vzpomínáme na to, co jsme prožili od svého třetího, čtvrtého, pátého roku, tak měla lidská duše vzpomínku na svůj život před zrozením ve světě duchovním. Člověk byl sám sobě jaksi průsvitný v duševním smyslu; věděl: já jsem duše a já jsem byl duší nežli jsem sestoupil na Zem. A zvláště ve starších dobách věděl jisté podrobnosti o svém duchovně‑duševním životě, o svém sestupu na Zem. Prožíval sám sebe ve světových obrazech. Pohlížel vzhůru ke hvězdám a viděl hvězdy nejen v abstraktních obrazcích jako my, nýbrž viděl je ve snových imaginacích. Zřel celý svět proniknutý snovými imaginacemi a mohl si říci: To je poslední odlesk onoho duchovního světa, z něhož jsem sestoupil, a tím, že jsem jako duše z tohoto duchovního světa sestoupil, uvěznil jsem se v pozemském těle. – A nikdy se tento člověk starších dob nespojoval tak silně se svým lidským tělem, aby nebyl měl zážitek duševna.
Co to tedy bylo, co tento člověk starších dob prožíval? 
Prožíval to, že si mohl říci: Tu jsem byl já – nežli jsem sestoupil na Zem – v onom světě, v němž není Slunce pouhým světlo šířícím nebeským tělesem, – v němž Slunce je místem, kde se shromažďují vyšší duchovní hierarchie. Žil jsem ve světě, z něhož Slunce nevysílalo pouze světlo, nýbrž zářící moudrost. Nebyl jsem v prostoru fyzickém, nýbrž v prostoru duchovním. Žil jsem ve světě, v němž jsou hvězdy něčím bytostným, bytostmi, které uplatňují svoji vůli. Z tohoto světa jsem sestoupil dolů.
A s takovým pocitem spojovaly se u tohoto člověka starších dob dva zážitky: zážitek přírody a zážitek hříchu.
Tento zážitek hříchu – moderní člověk ho již nemá, protože hřích žije pro něj pouze ve světě abstraktního bytí – je pro něj jen něčím tradicionálním, něčím, co jako něco mravně‑morálního nemůže uvést ve spojení s přírodní nutností. Tyto dva proudy ve světovém bytí – přírodní nutnost na straně jedné a mravně‑morální nutnost na straně druhé – pro lidi starší doby neexistovaly. Veškerá nutnost morálky byla pro ně také nutností přírody; veškerá nutnost přírodní byla též nutností morální.
Tak si mohl člověk říci: Já jsem musel sestoupit z božsky duchovního světa. Ale tím, že jsem vstoupil do lidského těla, jsem vůči onomu světu, z něhož jsem sestoupil, vlastně nemocný. A pojem nemoci a hříchu se dávnému člověku spojovaly. Člověk se zde na Zemi pociťoval tak, že musí v sobě nalézt přemožení nemocí. Proto stále více vystupovalo do vědomí těchto dřívějších duší následující: jako výchovy potřebujeme něco, co je lékem. Výchova je lékařství, výchova je terapie. A objevily se takové postavy jako therapeuté – jako léčitelé krátce před mystériem na Golgotě.
I v Řecku byl veškerý duchovní život myšlen ve spojení s léčením lidí, neboť lidé pociťovali: na počátku zemského vývoje byl člověk zdravější a vyvíjel se pak postupně tak, že se stále více vzdaloval božsky duchovní bytosti. To byl pojem onemocnění – třebaže to bylo zapomenuto – který se rozprostíral po světě, do něhož pak historicky vstoupilo mystérium Golgoty. Neboť v oněch starších dobách chápal člověk duchovno pohledem do minulosti: „Musím pohlédnout před svoje zrození, chci‑li pohlížet k duchovnu. Musím pohlédnout zpět do minulosti: tam je Duch. Z tohoto Ducha jsem se zrodil a tohoto Ducha musím opět nalézt. Avšak od tohoto Ducha jsem se vzdálil.“
A tak pociťoval člověk minulosti ducha, od něhož se vzdálil, jako Ducha Otcova. A v mystériích byl nejvyšším zasvěcencem ten, jenž sám v sobě, ve svém srdci, ve své duši vyvinul ony síly, jimiž mohl zevně jako člověk představovat Otce. A když žáci mystérií překročili bránu mystérií, vstupovali do oněch učilišť, která byla zároveň ústavy, kde se pěstovalo zároveň umění, poznání a svátostné kulty, a když pak stáli před nejvyšším zasvěcencem, spatřovali v něm zástupce Boha Otce. Otcové byli vyššími zasvěcenci nežli sluneční hrdinové. Otcovský princip vládl před mystériem na Golgotě.
A lidstvo pociťovalo, jak se stále víc a více vzdálilo od Otce – od toho, o čemž říkali: Ex Deo nascimur (z Boha zrozeni) – a že musí být uzdraveno. Lidstvo očekávalo v tom, jehož má poznat, Léčitele, Spasitele. Pro nás (nám) není již Kristus živoucí jako spasitel – léčitel; ale teprve, až jej poznáme jako lékaře světa, jako velkého léčitele, budeme ho moci správně postavit do světa.
To tedy byl základní pocit, který měly staré duše před mystériem na Golgotě, o svém vztahu k nadsmyslovému světu Otcovu. A co bylo pociťováno v Řecku, co žilo v tom podivuhodném výroku: Lépe býti žebrákem na Zemi nežli králem v říši stínů – to značí, že lidstvo se naučilo hluboce pociťovat, jak se v celé své bytosti vzdálilo od nadsmyslového světa. Hluboká touha žila zároveň v lidech po tomto nadsmyslovém světě.
Avšak nikdy by nebylo lidstvo – kdyby se bylo dále vyvíjelo jen s vědomím Boha Otce – mohlo dojít k plnému sebeuvědomění svého Já, k vnitřní svobodě. Neboť aby došlo lidstvo k vnitřní svobodě, muselo do lidské bytosti právě vstoupit něco, co oproti dřívějším stavům bylo pociťováno jako nemoc. Celé lidstvo pocítilo v jistém smyslu nemoc Lazarovu. Ale to právě nebyla nemoc vedoucí k smrti, nýbrž k osvobození, k novému poznání věčna v člověku.
Můžeme říci: lidé stále více zapomínali na onu duchovně duševní minulost před zrozením, stále více obraceli svůj zrak na fyzické okolí. Jestliže dávná duše pohlížela prostřednictvím těla do tohoto fyzického okolí, viděla právě ve hvězdách všude obrazy duchovna, jež opustila, když přišla zrozením na Zem. Ve světle Slunce zřela zářící moudrost, uprostřed níž žila jako v živoucí atmosféře, a viděla ve Slunci samém sbor vyšších hierarchií; byla seslána na Zem. Avšak to všechno lidstvo zapomnělo.
A toto bylo pociťováno, když se přiblížilo osmé, sedmé a následující staletí před mystériem Golgoty. Nevyprávějí‑li zevní dějiny o tom ničeho, je to právě nedostatek zevních dějin. Kdo může duchovně dějiny sledovat, tomu se to projevuje tak, že na počátku lidského vývoje existovalo mohutné vědomí o Bohu Otci, a že toto vědomí se poznenáhlu tlumilo, takže člověk potom měl možnost vidět kolem sebe přírodu zbavenou ducha.
Mnohé z toho nebylo tehdy vyslovováno, mnohé bylo uloženo v nevědomých hlubinách lidských duší. Ale to, co nejvíce působilo do neuvědomělých oblastí lidské duše, byla otázka, kterou lidé neodívali do slov, kterou pociťovali jen ve svých srdcích – otázka: Kolem nás je příroda. Kde je Duch, jehož dětmi jsme? Kde uzříme Ducha, jehož dětmi jsme? V nejlepších duších čtvrtého, třetího, druhého, prvního století před mystériem Golgoty nevědomě žila tato otázka, aniž byla do slov formulována.
Byla to doba otázek, doba, v níž lidstvo pociťovalo vzdálení se od Boha otce, kdy lidé jaksi též věděli v hlubinách duše: musí tomu tak být. Deo nascimur ... 
Víme ale o tom ještě, můžeme to vědět?
Pohlédneme‑li ještě poněkud hlouběji do duší lidí, kteří žili v onom období, kdy se blížilo mystérium Golgoty, ukazuje se nám následující: Tu byly jednodušší, primitivnější duše, které mohly jen hluboce ve svém podvědomí pociťovat, jak se nyní oddělily od souvislosti s Otcem. Neboť ony byly potomky oněch pralidí, kteří nebyli žádným způsobem tak zvířecí, jak si je dnes přírodní věda představuje, nýbrž v postavě podobné zvířecí měli duši, jejímž prostřednictvím ze starého snivého jasnozření věděli: my jsme nastoupili z božsky duchovního světa a přijali jsme lidské tělo. Do zemského světa nás doprovázel Bůh Otec. Z něho jsme se zrodili.
Avšak nejstarší duše lidstva věděly: v duchovních světech, z nichž nastoupily, zanechaly něco, co my nazýváme, nebo později to bylo tak pojmenováno – „Krista“. Proto první křesťanští spisovatelé pravili, že nejstarší duše byly křesťany: tyto duše se skutečně uměly modlit ke Kristu. Ale v duchovních světech, v nichž prodlévaly nežli sestoupily na Zem, tam byl Kristus ústředním bodem jejich nazírání, tam byl Kristus ústřední bytostí, k níž obracely svůj duševní zrak. A na toto spojení – spolužití s Kristem v předzemském bytí – si lidé na Zemi vzpomínali.
Potom byly jiné krajiny – a Platon na příklad o nich hovoří zcela zvláštním způsobem – kde byli žáci zasvěcováni do mystérií, v nichž bylo probouzeno zření do nadsmyslových světů, v nichž byly z lidské bytosti uvolňovány síly, jimiž žáci mohli nazírat do duchovních světů. Tito žáci zasvěcenců učili se skutečně poznávat Krista nejen pouze na základě temné vzpomínky – toho Krista, s nímž všechny lidské duše žily nežli sestoupily na Zem a jenž žil pak v lidských duších jako polozapomenutá představa zde na Zemi, nýbrž učili se poznávat Krista opět v celé jeho podobě. Ale učili se ho poznávat jako bytost, která v nadzemských světech jaksi svoji úlohu skončila (ztratila).
V mystériích druhého a prvého století před mystériem Golgoty lidé v mystériích pohlíželi totiž zcela zvláštním způsobem na onu bytost nadsmyslových světů, která byla později nazývána bytostí Kristovou. Oni mi řekli: tato bytost – na kterou pohlížíme v nadsmyslových světech – ztrácí pro naše vidění stále více a více svou aktivitu. Je to vskutku ona bytost, která vnikla do lidských duší vzpomínkou na dobu před zrozením, jež pak v pozemském bytí oživla. Tato bytost, která později byla nazývána bytostí Kristovou, připadala zasvěcencům jako bytost, jež ztratila svoji aktivitu, protože lidé tyto vzpomínky již dále nemají a mít nemohou.
A tak žili tito zasvěcenci dále a stále více a více v nich vzcházelo vědomí: tato bytost, na kterou si pralidstvo vzpomínalo v bytí zemském a na kterou pohlížíme, jak neustále ztrácí svoji aktivitu v duchovních světech, tato bytost si vyhledává novou životní úroveň. Sestoupí na Zem, aby v člověku opět probudila nadsmyslovou duchovnost.
A lidé počali promlouvat o oné bytosti, která byla později označována jménem Kristus, jako o Onom, jenž jednou v budoucnosti sestoupí na Zem, přijme lidské tělo, jak to pak skutečně učinil v Ježíši z Nazaretu. A v posledních stoletích před mystériem Golgoty bylo toto promlouvání o Kristu jako o tom, který přijde, jedním z hlavních obsahů hovorů vůbec. A my vidíme v obrazné velkoleposti ony tři mágy nebo tři krále z Východu jako zástupce oněch zasvěcenců, kteří ve svých zasvěcovacích místech učili: Kristus přijde, až se naplní čas a znamení nebeská jej zvěstují. Pak jej musíme vyhledat na skrytém místě. – A v evangeliích zaznívá všude jako hlubší tajemství to, co se odhaluje ve vývoji lidstva, pohlížíme‑li na něj opět duchovním zrakem.
Tak pohlíželi primitivní lidé jako ztracenci vzhůru k duchovnímu, nadsmyslovému světu. Řekli si ve svém podvědomí: na Krista jsme zapomněli ... A pohlíželi na přírodu kolem sebe ... a otázka, kterou jsem prve naznačil, vzcházela v jejich srdcích: Jak opět nalezneme nadsmyslový svět? A zasvěcenci v mystériích věděli: Tato bytost přijde a přijme lidskou podobu. A to, co duše dříve prožívaly v bytí před zrozením, to budou prožívat v nazírání na mystérium Golgoty.
Tak byla dána odpověď – nikoli rozumářským způsobem, nýbrž nejmohutnější skutečností, jež se kdy na Zemi uskutečnila – na otázku: jak dojdeme opět k nadsmyslovému světu. A lidé, kteří tedy vyvinuli pocit pro to, co se stalo, ti se naučili od těch, kteří to věděli, že v člověku Ježíši skutečně žil Bůh: onen Bůh, na něhož lidstvo zapomnělo (nevědomostí), protože se vyvinuly síly těla směřující ke svobodě (ke svobodné volbě dobra a zla)  – a On se nyní objevil v nové podobě, takže ho mohli zřít, mohli na něj pohlížet, takže dějiny mohly o něm promlouvat jako o bytosti pozemské – onen Bůh, jehož dříve znali jen nahoře ve světě duchovním – sestoupil, putoval v Palestině a posvětil Zemi tím, že sám vstoupil do pozemského těla. Proto existovala u těch, kteří v tehdejším smyslu byli vzdělanými lidmi, velká otázka: Jakou cestu nastoupil Kristus, aby došel k Ježíši. (Kristus jakožto božská bytost našeho planetárního systému, dosud nezrozená; Ježíš jakožto obyčejný, avšak dokonalý člověk, připravovaný po mnoho inkarnací, aby se mohl stát nositelem Kristovy bytosti, která do něho vstoupila při křtu v Jordáně v jeho 30. roce, aby skrze něj působila a vykonala své poslání).
Otázka po Kristu byla v dobách prvotního křesťanství čistě duchovní. Lidé nebádali o Ježíši, nýbrž hledali Krista, jak sestoupil. Lidé pohlíželi vzhůru do nadsmyslových světů a zřeli sestup Kristův na Zem, a tázali se: Jak se nadzemská bytost stala bytostí zemskou? A proto prostí lidé, kteří Krista obklopovali jako jeho učedníci, měli možnost mluvit s ním jako s duchem i po jeho smrti. A to nejdůležitější, co mohl říci po smrti, je zachováno jen v několika útržcích; ale duchovní věda, duchovní poznání může vybádat, co Kristus promlouval k těm, kteří byli jeho nejbližšími – po smrti, neboť se jim projevoval jen ve své duchovnosti.
Tu k nim promlouval jako velký léčitel, jako Therapeut, jenž byl Utěšitelem, neboť On věděl o tajemství, že lidé kdysi měli vzpomínku na něho, neboť s ním byli pospolu v nadsmyslových světech, v bytí před zrozením. A nyní jim mohl říci: Dříve jsem vám dával schopnost vzpomínat si na vaše nadsmyslové, předpozemské bytí. Dnes vám dávám – přijmete‑li mne do svých srdcí, přijmete‑li mne do svých duší – sílu, abyste prošli branou smrti s vědomím nesmrtelnosti. A nebudete poznávat jen Otce – Ex Deo nascimur – nýbrž budete pociťovat Syna jako toho, s nímž budete moci umírat umírat a přeci zůstat živoucími: In Christo morimur (v Kristu umíráme).
Toto nebylo přirozeně oděno slovy, která já nyní vyslovuji, ale podle smyslu bylo to, co Kristus sděloval těm, kteří mu byli blízcí po smrti těla. Když byli lidé pralidmi, neznali smrti, neboť již od dob, kdy dosáhli vědomí, měli vnitřní poznávání své duševnosti: věděli o tom, co zemřít nemůže. Mohli vidět kolem sebe lidi umírat, ale umírání bylo jim jen zdáním ve skutečnostech je obklopujících. Umírání lidé nepociťovali. Až když se blížilo mystérium Golgoty, pociťovali lidé skutečnost umírání, neboť jejich duševno se ponenáhlu tak spojilo s tělesností, že mohla vyvstat pochybnost, jak může duše žít déle, když se tělo rozpadne. To nebylo žádným problémem v dřívějších dobách, neboť lidé duši znali.
Nyní přišel Kristus a pravil: Já chci s vámi žít na Zemi, abyste uměli sílu svoji duši tak podnítit, tak vnitřně podnítit, že ji budete moci pronést smrtí jako duši živoucí. – To bylo, co Pavel ihned nepochopil a pochopil teprve, když jemu samému se otevřel přístup k nadsmyslovým světům, když na této Zemi obdržel dojem (impresi) Krista Ježíše. Proto se dnes Pavlovo křesťanství stále méně cení, neboť si nárokuje, abychom na Krista pohlíželi jako na bytost, jež přišla ze světů nadsmyslových a spojila svoji nadzemskou sílu s pozemským člověkem.
Tak se připojilo ve vývoji lidstva k vědomí o: „Z Boha – totiž z Boha Otce jsme se zrodili“ – slovo života, útěchy a síly: V Kristu umíráme. To znamená: Žijeme v Něm.
To, co se stalo pro lidstvo prostřednictvím mystéria Golgoty, se nám nejlépe postaví před duši, když nyní vylíčím z hlediska dnešního zasvěcence vývoj lidstva v přítomnosti a jak musíme doufat – i v budoucnosti. Pokusil jsem se předvést před vaše duše hledisko dávných zasvěcenců, hledisko zasvěcenců v době mystéria Golgoty. Nyní bych se pokusil vylíčit hledisko zasvěcence doby přítomné, toho, jenž přistupuje k životu nejen na základě zevního poznání přírody, nýbrž v kterém se probudily ony síly poznávací, jež můžeme v duši probudit oněmi prostředky, jež jsou uváděny v duchovně‑vědecké literatuře.
Když si takový zasvěcenec vydobyl poznání, které je dnes září a vítězstvím doby a v němž se cítí blaženi s jistým vyšším vědomím ti lidé, kteří si ho vydobyli, tu on se pociťuje s těmito poznatky v situaci tragické. Neboť novější, dnešní zasvěcenec pociťuje právě ono poznání, které dnes ve světě platí a je považováno za obzvláště cenné – když je spojuje se svou duší, jako umírání. A čím více moderní zasvěcenec, jemuž vzešel před duši svět nadsmyslových úrovní, proniká tím, co dnes celý svět nazývá vědou, tím víc pociťuje ve své duši tuto vědu jako odumírání. Vědy se modernímu zasvěcenci jeví a pociťuje je jako hrob duše. Duše se pociťuje ještě zaživa spojena se smrtí, získává‑li si způsobem moderní vědy poznatky o světě. A on pociťuje toto umírání často hluboce a mocně. A pak hledá důvod, proč vždy, poznává‑li v moderním smyslu – umírá, proč má přímo pocit, který vychází jako zápach z mrtvoly, když se právě pozvedá až k nejvyšším moderním poznatkům, jež skutečně dovede oceňovat, a přece jsou mu předzvěstí smrti.
Tu si řekne na základě svého poznání o nadsmyslových světech něco, co vám vylíčím obrazně. Žili jsme duchovně‑duševně nežli jsme sestoupili na Zem. O tom, co jsme tu v celé realitě prožili duchovně‑duševně v předzemském bytí, máme ve svých duších zde na Zemi jen myšlenky, pojmy, představy. Ty existují v naší duši. Ale jak jsou v naší duši?
Pohleďme na člověka mezi zrozením a smrtí, zcela živého, s masem a krví, jež proniká jeho tělem. Nazýváme ho „živoucím“: Nyní prochází branou smrti. Z fyzického člověka vidíme mrtvolu, jež přejde do Země, do zemských živlů. Pohleďme na fyzicky mrtvého člověka: máme před sebou mrtvolu, zbytek z člověka proniklého živoucí krví. Člověk je fyzicky mrtev. Díváme se zpět, ale nyní pohledem iniciátora, do své vlastní duše. Díváme se na své vlastní myšlenky, které máme nyní za života mezi zrozením a smrtí, pohlížíme na myšlenky, jež nám dává moderní moudrost a věda ... a vidíme: ony jsou mrtvolami toho, čím jsme byli nežli jsme sestoupili na Zem. Tak se má mrtvola člověka k člověku živoucímu, tak se mají naše myšlenky, kterých si dnes vážíme jako největšího pokladu, myšlenky, které nám přinášejí poznatky o zevní přírodě, k tomu, čím jsme byli v duchovních světech.
To je to, co moderní zasvěcenec může prožívat. Neprožívá v myšlenkách pravý život, nýbrž prožívá v těchto myšlenkách mrtvolu své duše. To je skutečnost, to je něčím, co není vysloveno na základě sentimentality, nýbrž něco, co právě vystupuje dnes mocně před duši, která má vyšší poznání. To je něčím, co si neříká sentimentální mystický snílek, který by chtěl něco vycítit z temných mystických hlubin vlastní bytosti. Kdo však dnes kráčí branou zasvěcení, odhaluje ve své duši tyto myšlenky, které však právě proto, že jsou neživé, umožňují živoucí svobodu! Tyto myšlenky jsou celým podkladem lidské svobody; právě proto, že jsou mrtvé, nenutí člověka k ničemu. (Jejich mrtvost však není pro něj ničím odporným či nepříjemným). Člověk se může dnes stát svobodnou bytostí, poněvadž má co činit nikoliv se živými, nýbrž s mrtvými myšlenkami. Mrtvé myšlenky mohou být člověkem uchopeny a použity ke svobodě.
Ale prožíváme je také s celou světovou tragikou jako mrtvoly duše. Nežli duše sestoupila do pozemského světa, tu bylo všechno, co je dnes mrtvolou, něčím zcela živoucím, pohyblivým. V duchovně‑nadsmyslových světech pohybovaly se mezi lidskými dušemi, které prošly branou smrti a dosud ještě nesestoupily k Zemi, bytosti vyšších hierarchií, stojících nad člověkem, a pohybovaly se tam též ony bytosti elementární, jež jsou základem přírody. To všechno bylo v duši živoucí. Zde v duši existuje dědictví z duchovních světů. Myšlenka je mrtvá.
Avšak když se moderní zasvěcenec dokáže proniknout Kristem, jak se projevil v mystériu Golgoty, chápe v nejhlubším, nejniternějším smyslu slovo Pavlovo: „Ne já, ale Kristus ve mně“, pak nás provází Kristus také touto smrtí; pak pronikáme svými myšlenkami přírodu, ale Kristus putuje duchovně s námi a naše myšlenky noří do hrobu přírody. Neboť zatímco jinak máme myšlenky mrtvé, stává se příroda hrobem. Přicházíme‑li však s těmito mrtvými myšlenkami k nerostům, zvířatům, světu hvězd, světu oblaků, k horám, proudům – přicházíme‑li tedy s těmito mrtvými myšlenkami k nim, ale doprovázeni Kristem – podle slov „Ne já, ale Kristus ve mně“, tu prožíváme v moderním zasvěcení, noříme‑li se třeba do krystalu křišťálu, že z přírody, z tohoto křišťálu vyvstává živoucí myšlenka. Jak se z nerostného hrobu myšlenka pozvedá jakožto myšlenka živá: svět nerostů způsobí, že vystoupí duch. A vede‑li nás Kristus říší rostlinnou, tu všude kolem nás, kde dříve mohly žít jen mrtvé myšlenky, tu vznikají myšlenky živé.
Museli bychom se cítit nemocnými, kdybychom vcházeli do přírody a pohlíželi na hvězdný svět jen zraky počítajících astronomů a naše mrtvé myšlenky by se nořily zase do světa; museli bychom se cítit nemocnými a ta nemoc by vedla ke smrti. Dáme‑li se však provázet Kristem, vnášíme‑li své mrtvé myšlenky v doprovodu Krista do světa hvězd, do světa Slunce, Měsíce, oblaků, hor, řek, nerostů, rostlin, zvířat, vnášíme je do celého fyzického lidského světa; tu vše v pohledu na přírodu oživne a z hrobu vyvstane živý, nás léčící, nás ze smrti probouzející duch, Duch svatý. A cítíme se, doprovázeni jsouce Kristem, sama sebe spolu s tím, co jsme prožívali jako smrt, opět oživeni. Pociťujeme živoucího, uzdravujícího Ducha, jak k nám promlouvá ze všech bytostí tohoto světa.
To musíme opět získat v duchovním poznání, v novém iniciačním poznání. Pak pochopíme mystérium Golgoty jako smysl celého zemského bytí. Pak poznáme, jak v době, kdy se musí prostřednictvím mrtvých myšlenek vyvinout lidská svoboda, musíme být vedeni Kristem k poznání přírody; jak Kristus nejen svůj vlastní osud postavil na Zem v umírání při mystériu na Golgotě, nýbrž jaké daroval Zemi i velkou svatodušní svobodu tím, že pozemskému lidstvu přislíbil živoucího ducha, jenž s jeho pomocí může ze všeho, co je na Zemi, vyvstat. Naše poznání zůstane mrtvým, zůstane samo hříchem, nebudeme‑li my sami Kristem vzkříšeni, nebude‑li k nám opět promlouvat z celé přírody, z celého kosmického bytí, opět Duch, živoucí Duch.
Není to jen vymyšlená formulka: trojice – Bůh Otec, Bůh Syn a Bůh Duch svatý ... je to něco, co je hluboce spojeno s celým vývojem kosmu a stává se v nás něčím živým – nikoli mrtvým poznatkem – když způsobíme, že Kristus sám jako Zmrtvýchvstalý v nás oživne, Kristus, jenž je tím, kdo přináší Ducha svatého.
Potom chápeme, že by to bylo něco jako nemoc, kdybychom nemohli zřít božské, z něhož jsme se zrodili ...
A je neštěstím – osudovým úderem – jestliže člověk ve svém pozemském žití nenalezne Krista, jenž ho může provázet smrtí na konci jeho života. Neboť vyciťujeme‑li tedy toto „In Christo morimur“, pak, pak pociťujeme i to, co chce k nám přijít prostřednictvím vedení Kristova, prostřednictvím toho, že nás Kristus doprovází; pak pocítíme, že ze všeho povstává Duch, vstává z mrtvých ještě v tomto pozemském životě. Cítíme se opět v tomto pozemském životě, že žijeme a díváme se branou smrti, kterou nás bude doprovázet Kristus, díváme se na onen život, který leží na druhé straně – za „smrtí“ – a víme nyní, proč Kristus vyslal Ducha, svatého Ducha; protože se můžeme již během tohoto našeho pozemského života spojit s tímto Duchem svatým, odevzdáme‑li se vedení Krista. Smíme pak s jistotou říci: Umíráme v Kristu, kráčíme‑li branou smrti.
Co jsme prožili zde svým poznáním v přírodě, je přípravou pro budoucnost. Neboť to, co by jinak bylo pouze mrtvou vědou, křísí se živoucím Duchem. Proto můžeme také říci: Jestliže na místo smrti poznání nastoupí opravdová smrt, která nám odnímá tělo: Pochopili‑li jsme správně výrok „Z Otce jsme se zrodili“ a „V Kristu umíráme“ – smíme také říci pohlížejíce branou smrti: „V Duchu Svatém budeme opět vzkříšeni“ – Per spiritum sanctum reviviscimum.